Cuprins

Cartea asta se vinde precum pâinea caldă

Zece mii de ore...

Scurtă introducere

Dar înainte de toate, nu te-ai întrebat cine sunt şi de ce sunt eu o sursă de încredere?

Scurt despre Tribul

A venit momentul!

Globalizarea

Timp liber

Nu mai există mase!

E mai importantă fericirea!

Iar motivaţia personală...

Competenţa de a face ceva?

Roboţii ne vor concedia

Dar roboţilor le lipseşte ceva...

Ce putem să facem cu un salariu?

Tu ce vrei să faci?

Tu ce pasiune vrei să-ţi monetizezi?

Dar cum monetizezi această pasiune?

De unde să începi?

Povestea cu pescarul

Pian sau HTML?

Nu-ţi fie frică!

Nu am destul timp

Cum ştiu când să-mi dau demisia?

Cere şi ţi se va da!

Fură cât mai mult!

Admiră oameni şi fură de la ei tot ce poţi - ei nu se vor supăra!

Oamenii sunt totul!

Creează cercuri...

Fii turific!

De ce este Bogdan turific din punctul meu de vedere?

Stai entuziasmat...

Fii în flow!

Notează tot!

Fii flexibil!

Transformă mica ta fericire...

Ascultă vocea interioară...

O să faci totul singur...

Nu contează profitul...

Şi dacă o să fie un eşec?

Vom avea cu toţii o afacere?

Care-i cel mai bun moment…

Lista celor care m-au inspirat...

La final…

Multumiri

made by

www.readfwd.com

Zece mii de ore...

Viaţa este un exerciţiu continuu pentru rezolvarea creativă a problemelor.

Michael J. Gelb

Zece mii de ore, sau 416 (spre 417 zile), semnifică peste un an!

Zece mii de ore înseamnă 600.000 de minute. Adică peste 36.000.000 de secunde!

O secundă nu înseamnă mai nimic în viaţa unui om. Tic. Tocmai a trecut o secundă. Tac. Uite, încă una! Tic - doamne, încă puţin şi trec 36.000.000 de secunde - Tac!

Dacă secunda aceea este exact secunda morţii tale? De ce să fim aşa pesimişti, poate-i secunda naşterii tale. Mai este secunda noastră doar un „Tic”?

N-am descoperit de ce m-am născut. N-am descoperit ce caut aici. Nu ştiu dacă-s doar eu cu adevărat „în viaţă”, iar restul sunt roboţi, sau suntem cu adevărat cu toţii captivi în acest mic vis. Unde prin „vis” înţeleg, desigur, viaţă.

Dar dacă tot am ajuns aici, de ce să nu am un vis bun?

Aristotel spune că scopul nostru în viaţă este fericirea. Şi de ce n-ar fi acesta?

De asemenea, Malcolm Gladwell spune că pentru a fi cu adevărat bun în ceva trebuie să exersezi acel ceva aproximativ zece mii de ore. Şi de ce n-ar fi aşa?

Am 21 de ani. Ori 365 de zile. Ori opt ore de somn pe zi. Deci am 53.655 de ore de somn “exersat”.

Este, momentan, singura „abilitate” pe care o deţin la care teoria lui Malcolm Gladwell se aplică. Sunt bun la dormit. Şi confirm asta. Dorm bine, visez color - uneori 3D, gălăgia din jur nu mă deranjează...

Dar întrebarea este: „Oare este somnul «abilitatea» ce doresc să mă descrie?”, „Îmi doresc eu, oare, ca somnul să fie adevăratul meu punct forte?”.

Nu. De aceea m-am trezit şi m-am apucat de scris. De aceea scriu aceste rânduri în toiul nopţii. De aceea am doar 1.825 de ore de scris „exersat”.

Tu care vrei să fie abilitatea ta forte?

Scurtă introducere

Cu cât mai repede vei avea încredere în tine, cu atât mai repede vei şti cum să trăieşti.

Johann Wolfgang von Goethe

E ora unu noaptea şi tocmai ce m-am aşezat la birou să-mi scriu prima carte. I-am dat titlul de acum, de la bun început, deşi am auzit că autorii de succes dau titlul cărţilor lor abia la final, după ce termină cele 300 de pagini de scris mărunt.

Eu nu sunt un scriitor ca oricare altul şi în mod cert cartea aceasta nu va fi o carte ca oricare alta. Am hotărât să fie mică, de buzunar, căci e precum o Biblie pe care „trebuie” să o ţii mereu pe lângă tine. Vreau să fie un „manifest”. Un strigăt. Un material motivaţional la care să simţi nevoia să te întorci. Pe deasupra, şi titlul e nebun! Nu? N-am verificat să văd de mai există cărţi cu un titlu asemănător, dar ce-i drept, e drept: cartea se va vinde precum pâinea caldă, iar stocul se va epuiza rapid. Nu, nu pentru că voi avea parte de un marketing incredibil, ci pentru că de la bun început am hotărât să printez un număr mic de „Biblii”, un număr limitat. Căci atunci când ceva e limitat, acel ceva e folosit cu cap. Când avem ceva la infinit, ne permitem să ignorăm. Strigătul acesta este pentru cei care vor să-l audă. Oricine poate să-l audă, dacă vrea.

Visul meu nu este ca această carte să fie cumpărată de o sută de mii de persoane. Ştiu de la bun început că nu-i o carte ce se adresează oricărui fel de om. Visul meu este să vând cele câteva exemplare acum şi apoi, ani mai târziu, să-mi văd cartea încă citită de adolescenţi sau bătrânei cu maxim interes.

Cartea asta mică este pentru oamenii care vor să facă o schimbare radicală în viaţa lor, pentru oamenii care vor să îşi concedieze şefii, pentru oamenii care vor să-şi urmeze pasiunea, pentru oamenii care vor să fie fericiţi... Pentru oamenii “ciudaţi” care s-au săturat de “confortul” unui job stabil cu salariu fix care le ocupă 80% din partea activă a unei zile!

Dilema “Să stau angajat sau să-mi monetizez pasiunea?” cred că a apărut odată cu generaţia la 50-60 de ani de la Revoluţia Industrială şi s-a intensificat acum, de curând, poate prin anii ’80. Şi cred că această dilemă va deveni tot mai puternică şi “omniprezentă” în viaţa oamenilor din generaţiile ce urmează. Dacă până acum zece ani oamenii căutau a se angaja în firme cât mai mari, pe perioade cât mai lungi pentru o anumită “siguranţă financiară”, acum lucrurile se întâmplă fix invers. Chiar azi mi-a spus o studentă: “Eu nu vreau să fiu angajată la 30 de ani. Sper ca atunci să pot să am afacerea mea!”. Am întrebat-o ce afacere. Nu ştia. Ştia doar că nu voia să fie angajată. Această dorinţă de a nu rămâne angajat s-a propagat. Viitorul e diferit... şi e cazul să ne adaptăm.

Dar înainte de toate, nu te-ai întrebat cine sunt şi de ce sunt eu o sursă de încredere?

Eu, înainte să citesc orice carte, să ascult orice speech, să văd orice film, verific sursa. Vreau să văd că autorul este de încredere. În ziua de azi absolutamente oricine poate să scrie o carte, să facă un film, să ţină un speech – suntem bombardaţi în fiecare clipă de mult mai multe informaţii decât putem, de fapt, să înghiţim.

Sunt un om care are 21 de ani. De vreo cinci ani de zile (da, de când aveam doar 16 ani) sunt discriminat şi judecat de mulţi oameni din cauza vârstei mele. În majoritatea timpului sunt discriminat într-un mod negativ:

“Vai, ce mic eşti!”

Dar uneori sunt discriminat şi într-un mod pozitiv, ceea ce sper să faci şi tu acum:

“Wow, câte ai făcut într-un timp atât de scurt!”

Pe plan local am devenit temporar o mini-vedetă când am fost exmatriculat din liceu datorită textelor pe care le publicam pe blogul personal. Am fost “Primul blogger exmatriculat în România”.

Şi, da, acela a fost momentul în care eu am realizat că orice om, oricât de mic ar fi, poate afecta un sistem, oricât de mare, într-un mod pozitiv sau negativ.

Vremea aceea a trecut şi deşi încă am un blog personal pe care scriu aproape zilnic (arielu.ro), acum îmi mai cultiv şi alte pasiuni (scrisul fiind prima mea pasiune descoperită – care în scurt timp a dat şi roade… căci am fost exmatriculat).

Revenind la sursele de încredere, cred despre mine că-s o sursă bună pentru că am o afacere socială – vasăzică o afacere care pe lângă faptul că produce bani şi are salariaţi, investeşte în rezolvarea unei probleme a societăţii.

O altă pasiune de-a mea este pedalatul. Iubesc bicicleta şi iubesc să pedalez. Dacă din scris făceam bani, voiam să fac bani şi din pedalat. Astfel că la finalul anului 2010 lansam proiectul “Tribul – Curierat de spiţă nobilă.”. Într-un an de zile, fără investiţii, am reuşit să semnez contracte cu firme de toate tipurile, să ofer locuri de muncă, să promovez pedalatul urban şi... să fiu fericit!

Totul a pornit de la o pasiune.

Trăim într-o perioadă în care oricine poate să-şi ia pasiunile şi să le transforme într-un mod de viaţă, într-un venit constant, în fericire! Şi nu numai că oricine poate să facă asta, dar a venit momentul să facem asta! Cu toţii! Sau dacă nu cu toţii, măcar cei mai buni dintre noi!

Scurt despre Tribul

Stau uneori şi mă gândesc cum am ajuns să fac ceea ce fac acum. Şi nu ştiu să-mi răspund. Habar n-am prin ce-am trecut ca să pot să zic azi: “Am o firmă de curierat rapid pe bicicletă în Bucureşti.”

Îmi amintesc cu greu de unde am “furat” ideea. Ştiu că până să-mi fac “curaj” să mă apuc de acest “proiect personal”, au trecut luni bune de gândire. Îmi amintesc, însă, cu uşurinţă momentul în care bunicul a găsit o bicicletă veche şi a reparat-o în câteva ore, ca apoi să mă întrebe: “Ariel, de cât timp n-ai mai mers pe bicicletă? Vrei s-o testezi pe asta?”.

Se întâmpla acum vreo trei, maxim patru ani. Într-o zi de aprilie cred. Am ieşit atunci cu bicicleta aceea veche, recondiţionată şi cu bunicul până în parcul din cartier. Am testat-o şi mi-a venit aşa, o poftă de pedalat. Mi-am amintit de copilărie şi de cum însuşi bunicul m-a învăţat să pedalez când aveam vreo şapte ani.

Ulterior am început să pedalez de nebun prin Bucureşti. Pe trotuare. Cu timpul, desigur, mi-am schimbat bicicleta, am început să fac BikeWalk-uri (marşuri de biciclete cu câte două-trei sute de participanţi) şi, cel mai important, să cunosc biciclişti.

De acolo a mai fost un pas până la momentul acela în care eu, organizator de BikeWalk-uri, întrebam diverşi biciclişti dacă n-ar vrea să mă ajute să fac o firmă de curierat. E aşa amuzant să stai uneori şi să te gândeşti la viaţa ta. E amuzant să vezi cum lucrurile se leagă, aşa, fără ca tu să fii conştient.

A venit momentul!

Când ne descoperim talentele, ne dezvăluim pasiunea. Când ne dezvăluim pasiunea, ne aflăm scopul. Când ne aflăm scopul, ne împlinim destinul.

Brian Souza

Şi nu pentru că-s eu clarvăzător şi ştiu că viitorul este în mâinile pasiunilor transformate în mici afaceri, ci pentru că tu ai hotărât să citeşti o carte despre cum să faci să-ţi transformi o pasiune într-un stil de viaţă.

Dar totodată, da, momentul chiar a venit! Viitorul nu mai este în mâinile marilor companii. Multinaţionalele nu mai sunt la modă. Cumpărătorul s-a săturat de produse nepersonalizate. E momentul ca lucrurile să fie făcute tot mai bine şi cu tot mai multă pasiune, nu de nişte roboţi, ci de nişte oameni pasionaţi cu adevărat!

Siguranţa financiară oferită de un angajator mare nu mai aduce fericire. Zilele în care cu toţii stăteam la uzină se termină fie că vrem, fie că nu! Roboţi tot mai inteligenţi se inventează constant. Munca fizică pe care o făceam până acum pentru o pâine va fi executată de nişte bucăţi de fier programate. În următorii ani, pentru a pune o pâine pe masă, oamenii vor fi nevoiţi să facă ceva special, ceva... excepţional şi cu pasiune!

Soluţia noastră este creativitatea. Căci altfel vin roboţii peste noi şi ne iau locurile de muncă!

Urmează să înşir în acest capitol cât mai multe motive şi argumente pentru care ar trebui să ne monetizăm pasiunea:

Globalizarea

“Conceptul de Globalizare se referă la micşorarea lumii şi la mărirea gradului de conştientizare a lumii ca un întreg.”

Roland Robertson

Globalizarea e un subiect larg care pe majoritatea dintre noi ne depăşeşte. Dar cu siguranţă termenul l-am auzit cu toţii.

Wikipedia spune că: Globalizarea este termenul modern folosit la descrierea schimbărilor în societăţi şi în economia mondială, care rezultă din comerţul internaţional extrem de crescut şi din schimburi culturale. Descrie creşterea comerţului şi a investiţiilor datorită căderii barierelor şi interdependenţei dintre state. În context economic, este des întâlnită referirea, aproape exclusivă, la efectele comerţului şi, în particular, la liberalizarea comerţului sau la liberul schimb.

De fapt, prin “globalizare” se înţeleg mai multe lucruri despre modul în care am evoluat noi aici, pe planetă. Eu, spre exemplu, înţeleg faptul că anumite companii au ajuns atât de mari încât au acaparat cu produse sau servicii toată planeta. Iar acesta-i un fel de semnal de alarmă!

Globalizarea nu-i rea sau bună. Ea pur şi simplu este. Prin faptul că ea este, ea ne arată că orice afacere poate câştiga atât de mult teren pe planeta asta pe cât luptă sau merită.

Totodată, pe lângă faptul că cel mai probabil avem cu toţii un McDonald’s în oraş, din cauza globalizării, avem şi acces la tot felul de alte servicii sau produse care, fizic vorbind, probabil n-ar fi putut fi aici, la „botul calului”.

Datorită globalizării putem noi, acum, să ne lansăm cu uşurinţă mici afaceri. Viitorul nu este de partea firmelor care se află peste tot în acelaşi timp şi oferă exact aceleaşi produse. Puterea revine afacerilor locale.

Timp liber

Ai timp liber? Ai, căci altfel nu ai avea când să citeşti aceste rânduri.

Gândeşte-te că acum ceva timp oamenii nu puteau să meargă la supermarket să cumpere mâncare şi băutură. Acum şi mai mult timp nici măcar nu existau bani! Noi suntem nişte fericiţi! Avem o singură slujbă (sau două...) unde facem în mod repetitiv aceleaşi task-uri şi suntem plătiţi cu de toate: mâncare, băutură, sănătate, casă şi alte câte sub formă de bani.

Oamenii iniţial nici n-aveau timp liber. Dar n-aveau nici slujbă. Cum ar fi ca toată ziua tu să fii nevoit să îti faci rost de mâncare? Cum ar fi să te trezeşti dimineaţa şi să n-ai ce mânca? Ce-ai face? Ai vâna! Ai face un foc! Ai pune prada pe foc şi ai mânca. Apoi ţi s-ar face sete! Ce-ai face? Ai căuta un râu.

Fie vorba între noi, oamenii din societatea de azi nu mai sunt capabili să vâneze. Lasă-i fără supermarket şi o să moară de foame. Azi noi ştim că trebuie să facem nişte task-uri învăţate de-a lungul anilor (la şcoală, la liceu, la facultate, făcând practică sau traininguri) în schimbul unui ban. Acest ban ne aduce de toate.

Odată cu inventarea banilor oamenii au descoperit timpul liber! Desigur că timpul liber îl poate face pe un om să realizeze lucruri foarte diferite:

- - unii oameni nu au ce face în timpul liber - sau nu-şi găsesc nimic de făcut - şi astfel se plictisesc.

Am o teorie personală prin care cred că doar oamenii proşti se pot plictisi! Tu când te-ai plictisit ultima dată?

- - unii oameni îşi petrec timpul liber cu prietenii şi familia.

Tu când ai stat ultima dată la o masă de prânz cu familia? Crăciunul trecut? Când ai ieşit la o bere cu amicii din liceu ultima dată?

- - iar unii oameni folosesc acest timp liber pentru a-şi cultiva pasiunea.

Nu ne naştem cu pasiuni! Descoperim pasiuni de-a lungul vieţii şi le exersăm şi cultivăm. De fapt asta ar şi trebui să fie definiţia “pasiunii” - un obicei sau mai multe ce te încântă şi te face fericit. Când ai stat ultima dată şi ai făcut singur-singurel ceea ce îţi place? Fie că ai stat şi ai zdrăngănit la chitară, ai stat şi ai pictat, ai gătit sau ai scris?

Ceea ce vreau să spun este că noi suntem unele dintre primele generaţii de oameni cu pasiuni. Noi suntem unii dintre primii oameni care descoperim, datorită timpului liber pe care îl avem la dispoziţie, că există lucruri pe care le putem practica pentru a fi fericiţi. Se crede că homo sapiens sapiens (omul inteligent, tu şi alţii ca tine) a ajuns în zona Europei undeva în anul 40.000 î.H. Iar eu cred că oamenii au început cu adevărat să-şi dea seama de pasiuni acum câteva sute de ani! Şi când zic asta sunt “generos”.

Zilele în care adunările de oameni (triburile) aveau grupuri de pădurari, grupuri de culegători sau grupuri de bucătari s-au terminat. Azi fiecare din noi poate face ceea ce îi place, nu ceea ce îi necesită tribului.

Nu mai există mase!

În cartea “We Are All Weird” (“Suntem cu toţii ciudaţi”), Seth Godin demonstrează faptul că în ultimii zeci de ani oamenii s-au “ciudăţit”. Oamenii dintr-o societate formează tot mai greu o masă. Tot mai rar găsim produse pe care le folosim cu toţii!

E adevărat faptul că 99% dintre noi încă folosim hârtie igienică, dar acum, mai mult ca niciodată, unii dintre noi folosesc hârtie igienică cu trei straturi, alţii cu cinci straturi, alţii cu parfum de prune, alţii cu parfum de mere, alţii fără parfum!

Acum, mai mult ca niciodată, avem de unde alege ce mâncăm, ce îmbrăcăm, ce ascultăm, ce citim, ce... orice! Iar asta demonstrează din nou că a venit momentul să căutăm “ciudaţii” noştri! A venit momentul să ne căutăm grupul de fani cărora să le oferim rodul pasiunii noastre!

Eu am găsit nişte ciudaţi care-s de acord să le livrez printr-un oraş aglomerat pachetele pe biciclete. De ce m-au ales pe mine? Pentru că ei sunt ciudaţii care susţin ecologia! Ei sunt ciudaţii care admiră bicicliştii! Ei sunt ciudaţii care vor ca pachetele lor să ajungă foooarte repede la destinaţie (şi, crede-mă, nimeni nu livrează mai rapid ca Tribul prin Bucureşti)!

Acum, că masele se sparg în grupuri tot mai mici de ciudaţi, e momentul cel mai bun pentru a lansa produse şi servicii “ciudate”. Acum, pentru că “ciudăţenia” de ieri nu o să mai fie ciudată şi mâine!

E mai importantă fericirea!

“Să-ţi exersezi liber măiestria, iată adevărata fericire.”

Aristotel

Deşi am doar 21 de ani am reuşit să trec şi, ca angajat, printr-o agenţie de publicitate. Am văzut cum este să lucrezi 10 ore pe zi dintr-un birou. Am văzut cum este să ai un şef, am văzut cum este să ai deadline-uri, am văzut cum este să ai colegi de muncă, am văzut cum este să ai un salariu fix, am văzut cum este să alegi între mâncare de prânz adusă de acasă sau mâncare de prânz comandată cu colegii, am văzut cum este să nu te înţelegi cu clienţii, am văzut ceea ce mulţi oameni din jurul meu numesc “fericire”!

Oamenii aceia sunt NEBUNI!

Deşi la jobul meu făceam ceea ce îmi plăcea – vasăzică-mi cultivam, mai mult sau mai puţin, pasiunea (în mare parte scriam şi gândeam campanii de publicitate), adesea nu eram fericit. Şi prin definiţie, pasiunea te face fericit!

Eram fericit pentru că, în fond, făceam ceea ce-mi plăcea, dar nu aveam o libertate totală de a fi creativ. Când eram la birou şi trebuia să gândesc o campanie de publicitate pentru o firmă de chipsuri, mă blocam. Stăteam şi mă întrebam unde mi-a dispărut toată creativitatea. Când eram la birou şi trebuia să scriu un mic text, din nou, aveam probleme.

În schimb, acasă, la orice oră, în orice stare, puteam să fiu şi groaznic de bolnav, puteam cu uşurintă să gândesc campanii pentru cele mai proaste firme de chipsuri şi să scriu texte legat la ochi şi în timp ce cineva mă gâdila (căci, da, mă gâdil tare).

Dificultăţile mele nu veneau de la mediu. Nu era spaţiul fizic în care mă aflam cel care mă făcea să nu mai pot lucra, să nu mai fiu creativ.

Acolo, la birou, “la job”, cum se zice, aveam un mindset care nu mi-era de ajutor. Ştiam că-s acolo ca să fac bani. Ştiam că-s acolo dintr-un fel de obligaţie. Şi totodată mindset-ul stresului că nu mi-aş mulţumi şeful mă făcea să nu fiu deloc creativ. Plus, desigur, mulţi alţi factori.

În schimb, cred, dacă mi-aş deschide o agenţie de publicitate, aş scoate campanii de succes pe bandă rulantă!

Mi-e greu să cred că există oameni fericiţi, care-şi urmează pasiunea la serviciu. Dacă există, mi-e clar că-s puţini şi fie:

- - E afacerea lor. (cum ziceam, mi-aş deschide cu bucurie o agenţie de publicitate, căci îmi place publicitatea)

- - Au un şef exceptional şi un mediu potrivit de lucru.

La vârsta de 12 ani deja ştiam că “banii nu aduc fericirea”. Nu credeam asta, desigur… dar auzisem vorba de multe ori în jurul meu.

A trebuit totuşi să văd cu ochii mei că zece ore pe zi la birou, cinci zile pe săptămână, deşi aduc bani frumoşi la final de lună, nu aduc şi fericirea pe care credeam că o aduc. Iar pentru mine fericirea e importantă.

Dacă, ipotetic vorbind, m-ai putea întreba acum: “Care-i scopul tău în viaţă, Ariel?” - ţi-aş răspunde: “În clasa a 12-a, când a trebuit să fac ore de filosofie, am vorbit despre scopul omului. Cel mai mult mi-a plăcut lecţia despre Aristotel, care spunea că scopul nostru este fericirea.”.

Fericirea este cea mai importantă, având în vedere că sunt de părere că doar când sunt fericit pot să gândesc limpede, să fiu inspirat şi creativ şi, implicit, să fac bani.

Deci schema corectă «şoc!» nu este cea pe care am acceptat-o ani de zile de la televizor şi părinţi:

Job » bani » fericire

ci…

Pasiune » fericire » monetizare » bani

Este dovedit ştiinţific faptul că atunci când avem o stare bună suntem creativi şi foarte productivi. Şi o stare bună nu vine dintr-un salariu fix, lunar, desigur, ci din micile bucurii ale vieţii, sau din pasiuni.

Astfel că, de acum înainte, poate până să ne căuta un loc de muncă ar trebui să ne descoperim pasiunile.

Iar motivaţia personală...

…e mult mai mare, desigur!

Atunci când motivaţia personală este mare, înseamnă că lucrezi cu plăcere şi uşurinţă.

Poţi să fii tu şi primul şef de după proprietarul multinaţionalei la care lucrezi, căci motivaţia ta pesonală nu o să fie niciodată mai mare ca motivaţia personală ce o vei simţi atunci când vei face ceva ce este 100% al tău!

Iar motivaţia personală este motivul principal pentru care eu nu sunt de acord cu oamenii care susţin faptul că este mult mai uşor să ai un job la o companie mare, cu un salariu şi un program de lucru fix!

Dimpotrivă! E mult mai uşor să faci ceva pe plan personal, cu un program personalizat şi o motivaţie personală imensă.

Eu ştiu deja, spre exemplu, că viitorul meu nu conţine perioade scurte de concediu, ci dimpotrivă: perioade temporare de muncă! Pentru că nu am un şef care-mi face programul, ştiu că atât cât muncesc, atât o să şi mănânc.

Şi atât cât muncesc, atât o să fiu fericit! Iar eu, ca şi tine, şi asemeni oricărui alt om, vreau să fiu fericit cât mai des şi cât mai mult.

Care este concluzia? Munca depusă de mine în urma pasiunii mele nici nu poate fi comparată cu munca depusă de mine sub un program rigid, strict, într-o firmă mare, cu program fix. Munca depusă de mine nu numai că-mi va aduce bani, dar îmi va aduce constant fericire!

Competenţa de a face ceva?

Când aveam 17 ani am făcut siteul AmDoar18Ani.ro … Azi, la 21 de ani, nu mă mai ocup de acel site. Dar e un proiect care m-a ajutat să cresc, m-a ajutat să câștig bani, m-a ajutat să organizez evenimente, m-a ajutat să cunosc oameni mişto, m-a ajutat să-mi găsesc gagici (da, chiar şi cu asta m-a ajutat!) … m-a ajutat, per total, enorm, să mă dezvolt.

Mereu am fost precoce în ochii unora, dar nu şi în ochii mei. Azi am doar 21 de ani. Nu mă laud. În aroganţa mea, nu mi se pare că a face bani din pasiunea ta la 21 de ani e ceva “precoce”. În fond, Mark Zuckerberg la 19 ani a făcut Facebook-ul şi deja avea oferte cu peste cinci zerouri de la Microsoft … pe care, culmea, le refuza. Eu sunt un nimic în comparaţie cu Mark.

Azi, însă, la cei 21 de ani, îmi place să organizez mici evenimente pe care le numesc “workshopuri”. Adesea mă lovesc de o prejudecată pe care o întâlnesc de când mă ştiu: vârsta.

Cum poate un om de 21 de ani să îmi vorbească mie despre viaţă sau experienţă? Ei bine, chiar şi sora mea, care are 9 ani, poate să vorbească despre viaţă şi tot felul de experienţe pe care le are sau le-a avut în trecut. O s-o asculte cineva? Probabil că nu. Pe mine mă asultă cineva? Apăi, dacă nu mă asculta cineva, probabil renunţam.

Undeva pe la vârsta de 19 ani fusesem la multe conferinţe şi traininguri şi, per total, aveam multă-multă experienţă de a vorbi în faţa unor copilaşi mai mici ca mine în tabere evreieşti.

Tot atunci, la 19 ani, mi-am dorit să devin un “speaker”. Şi prin asta înţelegeam faptul că voiam să dobândesc abilitatea de a vorbi FOARTE BINE în faţa multor oameni despre ceva ce-mi place.

Mi-am început drumul prin lansarea unui site de dezvoltare personală: Motivonti.ro. A mers bine. A devenit în scurt timp destul de citit ca să pot să am în faţa cui să vorbesc, să am pe cine să invit la evenimente.

Când mi-am anunţat primul workshop s-au anunţat opt plătitori. Plătitori şi participanţi. Dar subliniez plătitori pentru că prin abilitatea pe care voiam s-o dobândesc voiam să fac şi bani.

Atunci vorbeam oribil în public. Acum, doi ani mai târziu, vorbesc tot oribil. Dar mai puţin oribil, desigur.

Zilele trecute am ţinut un workshop în Braşov unde au venit tot opt plătitori. Am fost întrebat de cineva: “Tu ce competenţă ai de a ţine acest seminar?”

Şi întrebarea mea este: “Ce înţelegem prin competenţă?”

COMPETÉNT, -Ă, competenţi, -te, adj. 1. Care este bine informat într-un anumit domeniu; care este capabil, care este în măsură să judece un anumit lucru. 2. Care are atribuţia, căderea, autoritatea legală să facă ceva; îndreptăţit.

O competenţă autorizată nu am. Nu am terminat facultatea de psihologie. Asta în caz că-i nevoie de o facultate de psihologie ca să vorbeşti oamenilor despre viaţa ta şi cum te-ai schimbat tu (în încercarea de a le da lor un exemplu ce-i va impulsiona să se schimbe şi ei).

Dar am o competenţă “neautorizată”. Sunt informat şi sunt capabil, aşa cum cere chiar definiţia cuvântului “competenţă”, să vorbesc despre ceea ce vreau să vorbesc. Am nevoie, oare, de altă competenţă?

Tind să cred că nu. Şi tind să cred că dacă nu vorbim de domenii precum medicină sau construcţii, atunci niciodată nu este foarte relevantă competenţa autoziată.

Şi, de fapt, dacă stau bine să mă gândesc, oamenii din triburi n-au nicio competenţă nici măcar în medicină sau construcţii - dar totuşi au descoperit medicamente şi metode de a-şi face case!

Vorbeam cu cineva odată despre faptul că scriu o carte. Această carte. El zicea că i se pare stupid să scrii o carte dacă nu ai 30 de ani, cel puţin.

I-am zis: Am 21. Scriu de un an. Şi cred că la câte texte am scris pe bloguri, am deja vreo cinci cărţi “publicate” online.

Prejudecata asta a vârstei nu ajută cu nimic. Pentru mine, faptul că la 17 ani mi-am făcut un site care se numea “Am doar 18 ani” sau că la 21 de ani scriu o carte despre pasiuni, mă ajută să cresc. Site-ul făcut de mine, cartea scrisă de mine şi, în general, tot ceea ce creez, poate nu o să devină un “produs de top” din domeniu, dar asta nu contează. Contează că eu cresc. Poate la 30 de ani voi fi avut deja 10 cărţi şi destulă experienţă cât să scriu o nouă carte, care să fie de data asta de top. (Asta apropos de cele zece mii de ore din primul capitol.)

Timpul nu există. Timpul e o scuză. De ce să aştept vârsta de 30 de ani ca să scriu o carte? De ce să aştept patru ani pe banca unei facultăţi ca să spun într-un workshop despre cum mi-am schimbat eu viaţa?

Avem competenţa să facem orice dacă vrem şi putem să facem ceva. Şi dacă vrem, putem.

Să nu ne autolimităm! Nu ai nevoie de nicio competenţă autorizată pentru a-ţi urma pasiunea.

De fapt, asta-i cu adevărat libertatea de care tot vorbim.

Un amic mi-a zis zilele trecute că vrea să se lase de facultate şi de job-ul part-time, să fie, în sfârşit, liber!

L-am întrebat: “Adică tu acum nu eşti liber?”

Şi mi-a răspuns: “Sunt, dar nu sunt. Adică pot să fac ce vreau, dar nu am cum să fac ce vreau, chiar dacă pot. Am impresia că e o iluzie. Am foarte puţin timp pentru mine şi asta mă face să mă simt «neliber». Pe deasupra, chiar îmi doresc să pot să-mi iau zile libere oricând vreau eu. Şi nu pot. Nu-s liber.”

I-am zis: “Păi şi dacă te laşi de facultate şi de job... cum vei fi liber?”

Şi n-a ştiut ce să-mi zică. Pentru că, chiar şi atunci când n-ai un program fix precum facultatea sau jobul, tot nu eşti liber. Oricât de mult spunem că banii nu contază, din păcate, sau poate din fericire, banii contează. Uneori pentru a te simţi liber ai nevoie de bani. Dar banii fără pasiuni şi plăceri, din nou, nu oferă nicio libertate. Banii, în sinea lor, chiar nu aduc fericirea. Dar, dacă nu cumva mă înşel, fericirea poate aduce bani. Şi uneori fericirea înseamnă libertate. Asta cumva înseamnă că dacă suntem liberi şi, implicit, fericiţi, vom fi şi bogaţi? Poate.

Şi, de fapt, asta este libertatea aceea de care tot vorbim cu prietenii, cu familia. Libertatea aceea pe care credem că alţii o au şi noi nu o avem. Libertatea de a face ceea ce-ţi place cel mai tare, atât cât îţi place, iar din ceea ce faci să îţi câştigi traiul. Iar ceea ce câştigi, de fapt, este reinvestit în tine. Adică în pasiunea ta. Şi atunci, inevitabil, tu devii una cu pasiunea ta şi începi să investeşti în tine cum ar trebui, de fapt, să investească fiecare om în sine.

Atunci tu devii propriul tău şef şi poţi decide în ce zile vrei să-ţi urmezi pasiunea şi în ce zile decizi să faci altceva. Libertatea va fi mereu o iluzie, desigur.

O libertate maximă nu există. Dar totodată cred că urmărirea pasiunii este unul dintre cele mai înalte grade de libertate pe care le putem obţine momentan.

Roboţii ne vor concedia

Adevărul este că ne invadează roboţii. Firma Foxconn - care produce componente pentru produsele Apple - a anunţat în 2011 că va înlocui o parte dintre muncitori cu… roboţi! Planul lor “malefic” este de a “angaja” un milion de roboţi care să sudeze şi să asambleze iPhone-uri şi iPad-uri în următorii trei ani! Actualmente au 10.000 de astfel de roboţi şi preconizează că anul acesta, în 2012, vor ajunge la 300.000.

De ce a luat această firmă imensă această decizie? Pentru că - şi nu le e jenă să declare acest lucru - roboţii sunt mai e-f-i-c-i-e-n-ţ-i şi mai i-e-f-t-i-n-i.

Concluzia? Un milion de angajaţi vor fi concediaţi şi înlocuiţi cu roboţi. Asta în timp ce populaţia lumii oricum este în creştere.

Ştiu, acum te gândeşti că tu niciodată nu te-ai angaja ca sudor. Nu vreau să sune ca şi cum aş fi un pesimist enervant, dar dacă în ziua de azi avem roboţi care sudează şi asamblează, curând vom avea roboţi-doctori şi roboţi-poliţişti. Din păcate sunt unul dintre acei oameni nebuni care crede în filmele Hollywoodiene cu roboţi. Acesta-i viitorul. Trebuie să ne adaptăm sau să... ne adaptăm.

Dar roboţilor le lipseşte ceva...

… şi anume creativitatea. Deci există totuşi o speranţă! Deşi cred că viitorul seamănă cu ceea ce vedem în filmul “I, Robot”, chiar nu cred că roboţii vor fi vreodată mai (sau cel puţin la fel de) creativi precum oamenii.

De aceea oamenii cu joburi creative nu vor fi înlocuiţi de roboţi: copyrighterii, pictorii, desenatorii, designerii, creatorii de campanii publicitare, bucătarii (gătitul e o artă, nu?), frizerii, fotografii, scriitorii şi lista poate continua.

Ceea ce vreau să spun este că acum ar fi un bun moment să-ţi pui următoarea întrebare: “Este pasiunea mea creativă?”. În 99% din cazuri ar trebui să fie. Rar vezi un om pasionat de tăiat copaci sau sudat metale. Dacă răspunsul este pozitiv atunci te informez că roboţii nu vor sta în calea succesului afacerii tale şi, mai mult decât atât, te asigur că ai fi avut succes cu afacerea asta încă de când ai început să te gândeşti la ea.

Nu zic asta doar ca să te fac să te simţi bine. O zic pentru că noi, oamenii, clienţii tăi, adorăm lucrurile “diferite”, lucrurile făcute cu grijă, lucrurile făcute de cineva, nu de ceva! Şi când zic “ceva” pot reveni cu uşurinţă la subiectul cu roboţi. Mai bine mănânc o ciorbă la restaurantul tău decât să-mi iau o supă la plic făcută într-o fabrică din China. Mai bine îmi cumpăr un tricou desenat de tine (cel mai probabil personalizat) decât să-mi cumpăr un tricou cu Mickey Mouse pe care poate să-l aibă, de fapt, oricine!

Ce putem să facem cu un salariu?

Dacă eşti genul de om orientat spre venit, bani, salariu şi tot ceea ce poţi face cu banii, atunci acest argument este pentru tine: cu salariile din ziua de azi nu poţi să faci nimic!

Hai să ne gândim la cât de simplă era viaţa oamenilor acum câteva mii de ani, când tot ceea ce făceau era să mănânce, să se reproducă şi să doarmă, asemeni animalelor.

Ştii ce fac bebeluşii toată ziua? Sau pisicile. Dorm şi mănâncă. Căci, da, iată, asta-i viaţa! Dar, de-a lungul timpului, omul a evoluat, şi-a dat seama că are un cap pe umeri şi poate gândi cu el. Astfel că acum parcă nu-i de ajuns să dormi toată ziua cu burta plină. Viaţa e prea plictisitoare făcând doar aceste două activităţi. Acum ne place, mai mult ca niciodată, şi avem şi timpul necesar, să gândim, să creăm, să discutăm, să filosofăm, să socializăm. Nu spun că Aristotel, care a trăit acum mai bine de două mii de ani, nu gândea sau filosofa, dar era relativ unic pentru acea vreme.

Hai, totuşi, să ne gândim la un salariu. Ce poate un om face cu un salariu mediu pe economie? Sau un salariu puţin peste mediu. Un salariu din ziua de azi.

- - îşi poate plăti chiria.

- - îşi poate procura hrană de la supermarket.

- - îşi poate cumpăra detergent pentru haine.

- - pastă de dinţi şi alte consumabile.

- - plăteşte un telefon mobil, o conexiune la internet şi, dacă încă este genul de om care se uită la televizor, un abonament la cablu TV.

Câţi bani îi rămân pentru ieşiri în oraş? Câţi bani îi rămân pentru haine noi? Câţi bani rămân pentru un gadget nou sau, culmea, pentru cadouri făcute prietenilor sau sărbătoriţilor din luna cu pricina?

Răspund eu: puţini. Foarte puţini. Spre deloc, chiar.

Dacă n-ai un post foarte bun, o vechime mare sau un şef/o firmă care îşi respectă angajaţii, probabil ai un salariu care nu-ţi permite mai multe decât lista de mai sus.

Şi, dacă stăm să analizăm lista de mai sus, nu cumva se aseamănă cu tot ceea ce făceau oamenii acum sute sau mii de ani, prin păduri, organizaţi în triburi? Aveau o casă, mâncau, spălau haine. Într-un cuvânt: trăiau.

Şi nu cumva este strigător la cer să muncim opt, nouă ore pe zi pentru un salariu care ne “permite” să supravieţuim? Căci un adăpost, hrana şi igiena sunt la baza piramidei lui Maslow. Ele sunt nevoi primare, de bază.

Nu-i oare strigător la cer să-ţi oferi peste jumătate din viaţă, peste jumătate din timpul tău pe Planetă pentru a rămâne la baza piramidei existenţei?

În fond, dacă tot ce poţi să faci cu salariul tău se regăseşte în lista de mai sus, e mai simplu să-ţi dai demisia şi să te duci să vânezi în pădure nişte iepuri, în timp ce dormi în cort şi stai în jurul unui foc de tabără.

Nu cumva meriţi mai mult?

Şi, fără să încerc să fiu prea dur, nu cumva aduce salariul acesta cu sclavagismul? Sclavii munceau pentru un adăpost şi nişte hrană. Adică pentru nevoi primare.

Ce se întâmplă cu restul piramidei? Ce se întâmplă cu nevoia de siguranţă, de dragoste, de autorespect şi autorealizare?

Sau oare poate oferi un salariu, care acoperă costurile adăpostului şi al mâncării, siguranţă şi autorespect? Mă îndoiesc.

Tu ce vrei să faci?

Pasiunile sunt în morală ceea ce în fizică este mişcarea. Mişcarea creează, distruge, conservă, însufleţeşte totul şi fără ea totul este mort.

Claude Adrien Helvetius

Probabil acum te gândeşti că pasiunile tale chiar nu pot fi monetizate. ţie îţi place să mănânci, să te joci ping-pong, să faci bungee-jumping, să citeşti cărţi despre filosofie şi să faci karaoke. Atât. Poate chiar nu ai nicio altă pasiune. Şi nu, nu sunt ironic când spun că mâncatul e o pasiune. La fel şi karaokele.

Din punctul meu de vedere, orice poate fi o pasiune! Şi orice pasiune se poate monetiza cu puţină imaginaţie.

Când am realizat că printre prietenii mei sunt un fel de “curier” şi că toată ziua sunt cu bicicleta prin oraş - mi-am dat seama că aş putea câştiga un ban sincer din această pasiune de a pedala prin oraş. Aşa mi-a venit şi ideea Tribului, firmei de curierat pe care am creat-o.

Dacă aş fi pasionat de ping-pong aş deschide o şcoală de ping-pong în oraşul meu. De ce? Pentru că nu am mai auzit de nicio şcoală de ping-pong până acum şi sunt sigur că există oameni care vor să înveţe acest sport. Totodată sunt convins că există oameni care vor să joace ping-pong într-un loc gata amenajat. Dacă ar fi o afacere profitablă? Ar fi, pentru că m-ar pasiona.

Dacă aş fi pasionat de karaoke probabil aş face un site numai cu melodii de calitate pregătite pentru karaoke. Desigur, există sute de mii de videouri cu karaoke pe YouTube.com, dar nu oricine are răbdare să le caute! Pe site-ul meu le-ai găsi şi le-ai accesa uşor. Şi ţi-aş cere puţini bani ca să beneficiezi de cele mai noi melodii pregătite pentru karaoke. Dar eu sunt genul de om care gândeşte “mare”: aşa că mi-aş face un bar dedicat karaokeului! Zi şi noapte aş face karaoke! Mai există asemenea baruri în oraşul meu? Nu ştiu, n-am mai auzit până acum de aşa ceva. Ar fi profitabil? Cu siguranţă! Şi asta din simplul motiv că m-ar pasiona.

Orice pasiune se poate monetiza! Orice! E nevoie doar de puţină imaginaţie şi curaj pentru început - apoi totul vine de la sine: clienţii, promovarea, feedbackul şi... banii.

E adevărat că de când am deschis Tribul nu sunt cel mai harnic curier din echipă. Mersul pe bicicletă pentru bani nu mai este la fel de distractiv, dar nu este nici pe departe la fel de plictisitor ca un job la birou într-o corporaţie bine păzită! Şi cu siguranţă e un job muuuult mai sănătos!

Tu ce pasiune vrei să-ţi monetizezi?

Opreşte-te din citit şi fă un mic exerciţiu de două minute (poţi să te cronometrezi): Gândeşte-te bine la ceea ce-ţi place să faci. Pune totul pe hârtie, într-o coloană.

Îţi place să desenezi? Să scrii? Să fotografiezi? Să patinezi? Să dansezi? Să vorbeşti? (e şi asta o pasiune, adesea deţinută de femei) Să cânţi? Să conduci? Să joci fotbal? Să te uiţi la filme?

Orice lucru care-ţi place foarte mult se numeşte “pasiune”.

PASIÚNE Sentiment foarte puternic, generat de o dorinţă arzătoare sau de o înclinare irezistibilă; patimă.

Ce-ai putea face cu plăcere chiar şi în toiul nopţii? Chiar şi după trei zile nedormite? Chiar şi fără să te plătească cineva s-o faci atâtea zile la rând?

Pasiunile sunt nesimţite. După ce că te consumă atât, nici măcar nu-ţi aduc bani! Dimpotrivă, de cele mai multe ori îţi consumă o mare parte din salariul actual! Oamenii pasionaţi de fotografie ştiu asta cel mai bine!

De aceea pasiunile trebuie monetizate! Şi crede-mă că eu folosesc verbul “trebuie” foarte rar.

Alege din listă pasiunea care consumă cel mai mult din timpul tău, care te oboseşte cel mai tare, la care te gândeşti cel mai des şi fără de care nu ai mai fi la fel de fericit!

Ai ales-o? Sper că da. Haide, fără frică!

Dar cum monetizezi această pasiune?

Gândeşte-te la oamenii care ar avea nevoie de o persoană care să facă ceea ce faci tu cu pasiune. Sexul e un exemplu foarte simplu. Se spune că preacurvirea este cel mai vechi job de pe Planetă! Cineva a avut revelaţia faptului că îi place să facă sex şi o poate face şi pentru… bani. Pentru că cineva are nevoie de sex şi nu-l poate obţine altfel.

Gândeşte-te la tine ca la o curvă: îţi place să te ocupi de pasiunea ta, dar cine te-ar plăti să te ocupi de ea?

Nu e simplu. Multă vreme nici eu n-am văzut nicio legătură între pasiunea mea de a merge pe bicicletă şi a face o firmă de curierat pe bicicletă. Dar repet, gândeşte ca o curvă. Totul se plăteşte în ziua de azi! Şi de fapt nu doar în ziua de azi: totul se plăteşte din totdeauna!

Gândeşte-te că există oameni angajaţi să testeze jocuri video! Ei asta fac toată ziua! Stau la un calculator, se joacă şi câştigă bani. E drept, între timp îşi notează erorile găsite prin joc. Dar dacă există oameni care să angajeze alţi oameni care să se joace toată ziua, sigur există oameni care să te angajeze şi pe tine pentru pasiunea ta!

Şi nu trebuie să creezi o “afacere” din pasiunea ta. Când folosesc cuvântul “monetizare” nu încerc să-ţi sugerez să-ţi faci o firmă.

În ziua de azi sunt atât de multe moduri de a face bani! Americanii zic “Think outside the box.” şi au dreptate.

Dacă exemplul cu oamenii angajaţi să testeze jocuri video nu te-a convins, atunci uite un alt exemplu: în ultimii doi ani au apărut indivizi care se joacă jocul lor favorit la calculator şi transmit live şi pe internet, pe un canal privat. Au un microfon, au o cameră web şi un cont la un site de profil. Pe reţelele de socializare anunţă când sunt online şi în timp ce se joacă au câteva mii de oameni ce-i privesc. Nu toţi, desigur. Unii au doar câteva sute. Unii au doar câteva zeci. Dar toţi fac bani!

Cum? Prin publicitate. Fie site-ul de profil prin care transmit are reclame ce întrerup transmisiunea live o dată la ceva timp, fie sunt plătiţi de creatorii jocului care îl joacă. De ce se uită alţi gameri la ei? Pentru că au ce învăţa! Aceşti gameri înrăiţi dau sfaturi live, în timp ce se joacă, răspund pe un chat la întrebări - îi putem compara chiar cu fetele sau băieţii ce fac video-chat! Diferenţa este “jocul”.

Cu puţină creativitate şi puţin curaj, în ziua de azi poţi monetiza orice pasiune!

De unde să începi?

Nu pierde momentul acutal de teama celui care va veni.

Seneca

Acum ai ideea: ştii ce ţi-ar plăcea să faci, vizualizezi o mică afacere şi deşi ai multe semne de întrebare, te-am convins că acestea o să dispară încet-încet. De unde începi, totuşi?

Răspunsul cel mai sincer este: nu contează de unde începi, dar începi odată!

Contează să începi, să nu ratezi impulsul. Dacă simţi impulsul maxim acum, lasă cartea din mână şi du-te chiar acum şi apucă-te de treabă. Dacă simţi impulsul mâine dimineaţă (pentru că peste noapte ţi-au venit câteva idei geniale), nu te duce la şcoală/serviciu, ci apucă-te rapid de treabă. Merită!

Primul lucru pe care l-am făcut atunci când mi-a venit ideea serviciului de curierat a fost să-i dau un nume. Când am fost convins că vreau să-i rămână numele „Tribul” am început să caut domeniul de internet perfect. Practic, a fost doar un search pe internet. A durat 10 minute, ştiu, dar entuziasmul cu care am făcut asta, impulsul pe care-l trăiam şi în care mă aflam mă ducea spre o abundenţă de idei! Apoi am cumpărat domeniul tribul.eu cu nişte bani de sub saltea şi am petrecut vreo două nopţi lucrând la site. N-aveam echipă, n-aveam tarife, n-aveam exemple de contract sau idei de clienţi, dar eu lucram la site, la siglă, la slogan!

Lucrurile apoi au mers de la sine. Clienţi am găsit printre prieteni iniţial. Azi clienţii vin singuri. Dar cu clienţii trebuie să semnezi un contract, iar eu habar n-aveam cum se face un contract, ce se scrie în el etc.

În scurt timp am pus mâna pe un exemplu de contract de la o firmă concurentă. L-am modificat, să fie pe placul meu şi al clienţilor şi până în ziua de azi lucrez cu acelaşi contract modificat.

Pe curierii (echipa) i-am căutat printre prieteni, din nou. Nu se arătau prea mulţi oameni dornici să lucreze cu mine iniţial, dar azi primesc aproape zilnic mailuri şi telefoane de la diverşi oameni care vor să facă parte din „Tribul”. Când îi anunţ că nu mai sunt locuri în echipă, unii insistă şi mă roagă să-i contactez imediat ce am nevoie de un om nou. Când îi anunţ că nu-i o meserie bănoasă (astfel verificând dacă pentru ei pedalatul e o pasiune sau doar caută un mod rapid de a face bani), patru din cinci oameni îmi răspund: “Ştiu, dar vreau să fac asta!”. Ce spune asta despre Tribul? Că atrage, momentan, oamenii pasionaţi, oamenii potriviţi!

Ce înseamnă asta? Că Tribul are o imagine bună, bicicliştii din oraş rezonează cu conceptul şi ideea Tribului şi asta nu poate însemna altceva decât un viitor strălucit. Şi crede-mă, cu fiecare telefon primit eu devin tot mai fericit! Nu-i lucru mic să vezi atâţia oameni care insistă că vor să lucreze cu tine!

Important este să începi!

Acum, cât eşti entuziasmat! Poţi să te apuci de site, de logo, de slogan... sau poţi să te gândeşti la preţuri. Apucă-te de ce îţi vine mai întâi la îndemână.

Eu am început cu site-ul probabil pentru că mă pricepeam la făcut site-uri. Un om de afaceri ar fi început cel mai probabil cu nişte calcule într-un tabel de Excel. După ce şi-ar fi dat seama că profitul e prea mic ar fi renunţat la ideea afacerii pentru că el încă e de părere că banii îl fac fericit, nu pasiunea. (Mă repet? O fac intenţionat - pentru că acest om de afaceri este în jurul nostru şi se plânge de eşecuri constant.)

Povestea cu pescarul

La insistenţele doctorului, un businessman american a luat o vacanţă într-un sat mexican de coastă. Frustrat de un telefon de la birou, americanul a ieşit pe plajă să se relaxeze. O barcă mică, cu un singur pescar, se îndrepta spre mal. În barcă erau câţiva toni de dimensiuni impresionante.

“Felicitarile mele, frumoşi peşti. Cât timp ţi-a luat să-i prinzi?”, a întrebat americanul.

“Puţin timp”, a răspuns rezervat mexicanul.

“De ce nu stai mai mult că să prinzi mai mult peşte?”, l-a întrebat atunci americanul.

“Am destul cât să satisfac nevoile imediate ale familiei mele”, a răspuns mexicanul în timp ce descărca peştii din barcă.

“Dar… Ce faci în restul timpului?”.

Pescarul se uită în sus şi zâmbeşte, “Dorm până târziu, pescuiesc puţin, mă joc cu copii, iau o siestă cu soţia mea Maria, seara mergem în sat, savurăm nişte vin cu prietenii şi cântăm la chitară până noaptea târziu, am o viaţă plină şi frumoasă, senor”.

“Pff!”, exclamă americanul şi-i spuse, “Eu sunt MBA la Harvard şi te pot ajuta. Ar trebui să stai mai mult timp la pescuit, cu surplusul obţinut cumperi o barcă mai mare şi reinvesteşti în continuare. Apoi cumperi mai multe bărci, iar în final vei avea o flotă de pescuit.”.

“În loc să vinzi către un intermediar, vei vinde direct către consumatori, după care îţi vei deschide propria fabrică de conserve. Vei controla producţia, procesarea şi distribuţia. Te vei muta iniţial în Mexico City, apoi în Los Angeles şi în final la New York unde vei avea la dispoziţie resursele necesare pentru a-ţi dezvoltă afacerea.”.

Pescarul mexican întreabă timid, “Dar senor, cât va dură asta?”

Americanul răspunde încrezător, “Cel mult 15-20 de ani.”.

“Şi apoi, senor?”.

Americanul zâmbeşte mândru şi-i răspunde, “Asta-i partea cea mai frumoasă! La momentul potrivit, vei anunţa o ofertă publică de vânzare (IPO), vei vinde acţiunile companiei şi vei fi bogat, o să faci milioane!”.

“Milioane senor? şi apoi…?”.

Americanul răspunde încet, “Apoi te pensionezi, te muţi într-un sat pe coastă, unde poţi să dormi până târziu, să pescuieşti puţin, să te joci cu copii, iei sieste cu soţia iar seara poţi să savurezi un vin şi să cânţi la chitară cu prietenii.”.

E o poveste din care fiecare înţelege ce vrea. Eu, spre exemplu, am înţeles că nu-i cazul să-mi fac o firmă imensă ca să fiu fericit, să fiu alături de familie, să am destui bani şi să fac ceea ce-mi place toată ziua. În schimb, oricât de tare îmi displace americanul din poveste, are şi ceva ce admir la el: atitudinea, puterea imensă de a visa! Nu se limitează. Îi place să crească alături de afaceri. Ceea ce nu e neapărat rău. Fiecare ar trebui să facă din pasiunea lui ceea ce simte. Mexicanul era fericit aşa cum era.

Pian sau HTML?

Mama mereu şi-a dorit să pot cânta la pian! Mic fiind m-a dus să fac meditaţii la pian. Nu pot să spun că nu îmi plăcea – îmi plăcea, eram fericit când realizam faptul că din degetele mele iese muzică plăcută urechilor! Dar după câţiva ani de pian mi-am dat seama că nu este ceea ce vreau să fac. Pianul nu mă făcea fericit, ci îmi asigura o plăcere temporară.

Acum, ceva ani mai târziu, nu mai ştiu să cânt n-i-m-i-c la pian!

Iar HTML-ul l-am descoperit singur. Stând ore în şir la calculator, pe internet, am înţeles ce înseamnă “limbaj de programare” şi am început să învăţ să scriu linii de cod pe la frageda vârstă de 12 anişori. Cam tot atunci mi-am câştigat primii bani cinstiţi, prin muncă dedicată, cu pasiune! 100$. Mult pentru vremea aceea. Cât un salariu mediu pe economie în România. Mama a fost şocată când a văzut că am putut să creez un site de la cap la coadă pentru o editură românească. A rămas mult mai şocată când şi-a dat seama că acele multe ore la calculator, ce în ochii ei erau o pierdere de vreme, s-au concretizat de fapt într-un salariu bun.

Diferenţa dintre pian şi HTML este că pianul nu m-a pasionat nicio clipă, am încercat să-l învăţ într-un mod mecanic, având ca unic scop scoaterea unor sunete “potrivite” cu ajutorul degetelor. În schimb HTML-ul m-a pasionat din prima clipă. I-am oferit ore în şir de exerciţiu de bună voie, nesilit de absolutamente nimeni.

Azi încă ştiu să codez HTML, deşi m-am lăsat şi de această mică pasiune.

Aşa-i şi cu jobul şi afacerea ta personală despre care vorbim în această carte: una îţi aduce nişte satisfacţii – de cele mai multe ori financiare, în timp ce cealaltă te face fericit din prima clipă, până când, probabil ca şi mine, descoperi că altceva te pasionează mai tare. E perfect normal ca pasiunile tale să se schimbe uneori.

Nu-ţi fie frică!

ţi-e frică să începi, ştiu! E normal să-ţi fie frică! Dar crede-mă că frica ta, de om pasionat, nici nu se poate compara cu frica unui om care nu-i pasionat de ceea ce face - spre exemplu cu frica unui businessman ce decide să deschidă o nouă afacere despre care a auzit că este mai profitabilă, dar pentru care nu simte cu adevărat nimic - vrea, de fapt, doar profit, crezând, desigur, că asta-l va face fericit.

Noi ştim că nu-i aşa. Lui îi e frică de eşec. ţie nu. La el şansele de eşec sunt enorme pentru că nu ştie foarte clar în ce se bagă. Tu nu ai cum să nu reuşeşti să-ţi monetizezi pasiunea - repet, pentru simplul fapt că te pasionează şi-ţi dai toată silinţa prin definiţie.

Despre frică am învăţat că ea trebuie înfruntată în mod cât mai direct şi cât mai rapid, după primele „sesizări”. Dacă realizezi vreodată că ţi-e frică de ceva, nu sta! Acţionează cât mai repede şi scapă de frică! Nu lăsa frica să „crească” în tine!

De ce ţi-e frică cel mai tare acum? Acum, când te gândeşti că urmează să-ţi monetizezi pasiunea.

Ar putea să-ţi fie frică de multe lucruri: poate că nu ştii să-ţi faci un site de prezentare, poate că nu ştii încă ce preţ ar trebui să pui pe munca ta sau poate, ca şi mine, nu ştii să ţii contabilitatea afacerii tale.

Mie mi-a fost frică de contabilitatea afacerii mele. N-am făcut contabilitate în viaţa mea, n-am tăiat o factură, o chitanţă, nimic! O soluţie ar fi fost să angajez un om priceput, desigur, dar n-am avut banii necesari - şi poate că dacă-i aveam, oricum nu-i „investeam” în asta.

După două luni de activitate am învăţat cum se face. Cum? Nu ştiu. Nu-mi amintesc. Nu m-a învăţat nimeni. Am învăţat singur, din dorinţa de a duce pasiunea mai departe, de a face totul să meargă. Chiar nu-mi pot aminti momentele în care am învăţat cum se face o factură, dar azi mă pot lăuda că mă descurc!

Mereu când ceva a stat în calea Tribului s-a găsit şi o soluţie. Fie că a apărut un om binevoitor care m-a ajutat, fie că am stat o noapte întreagă şi am citit nişte legi, fie că am învăţat singur cum se ţine contabilitatea - n-a existat problemă care să fi rezistat prea mult în calea mea sau a Tribului.

Nu am destul timp

Oamenii care nu au niciodată timp, lucrează cel mai puţin.

Georg Christoph Lichtenberg

Simţi că nu ai (destul) timp pentru a îţi transforma pasiunea într-o afacere? Căci dacă simţi asta, eşti pe drumul cel bun! Dacă nu simţi asta, cu atât mai bine - înseamnă că deja ai trecut peste “problema timpului”.

Acum ceva timp am citit undeva (probabil într-o carte de dezvoltare personală) că trebuie să-mi transform orice problemă într-o oportunitate. La început mi s-a părut o nebunie! Cum să transformi faptul că nu ştii să faci contabilitate într-un avantaj?! Imposibil!

Cu timpul am început să-mi conduc viaţa după conceptul acesta. Azi sunt un zeu al transformării problemelor în oportunităţi. A fost nevoie doar de puţin exerciţiu ca să încep să văd obstacolele din calea mea precum mici oportunităţi.

Timpul este cel mai mare inamic al nostru. De când ne naştem până când murim trăim cu acest inamic alături de noi. În fond, se pare că cu toţii suntem de fapt limitaţi. Nu putem trăi pe această Planetă la infinit. Timpul, la un moment dat, ne ucide. Pe cât de dur sună, pe atât de dur este. E un adevăr pe care-l învăţăm încă din copilărie.

Pentru mine, timpul a fost probabil cel mai mare inamic atunci când eram angajat, dar visam la ceea ce încă nu ştiam că urma să se numească “Tribul”.

Vreme de peste o lună am “rumegat” ideea de curierat pe bicicletă ca angajat. Aveam destul timp să lucrez la site, la concept, să povestesc celor din jur despre ceea ce vreau să fac, dar să şi lucrez pentru un salariu la o agenţie de publicitate.

Dar proiectul din capul meu lua încet-încet o formă fizică şi-mi ocupa tot mai mult timp, astfel că nu dădeam randament maxim nici la job, nici la Tribul. Atunci m-am întrebat: “Să-mi dau demisia, să-mi investesc tot timpul în pasiune sau să rămân angajat şi să încerc să lucrez la ambele?”.

O vreme le-am făcut pe amândouă, căci riscul de a mă ocupa de o pasiune ce o vreme nu mi-ar fi adus bani mi se părea prea mare.

Dar, inevitabil, după câteva săptămâni de făcut şi una şi alta deodată m-am decis să-mi asum riscul de a mă lăsa de job şi de a-mi concentra toată atenţia asupra pasiunii mele monetizate.

Cum ştiu când să-mi dau demisia?

Un om pe care-l admiram foarte mult pentru ceea ce făcea mi-a spus odată: “Ariel, faci prea multe. Fie faci una şi bună, fie faci mai multe şi prost.”.

Mult timp n-am fost de acord şi chiar m-am simţit jignit. Cum să nu pot eu să fac mai multe deodată?

Dar n-a durat mult să ajung la concluzia că uneori trebuie să renunţi la mai tot ce faci şi să te axezi pe ceea ce vrei să faci cel mai mult ca acel ceva să iasă cât mai bine.

Nu cred că există un punct anume în care TREBUIE să îţi dai demisia şi să renunţi la tot ca să te axezi doar pe pasiunea ta.

Unele pasiuni pot fi cultivate doar în weekend. Cred că şi tu şi eu cunoaştem oameni care sunt angajaţi şi lucrează peste program pentru că le place ceea ce fac la job şi au nevoie de bani, dar în timpul liber (mai ales în weekend) îşi cultivă pasiunea. Ştiu zeci de oameni care pe lângă job au şi proiecte personale. Site-uri sau magazine online de handmade.

Este handmade-ul o pasiune monetizatabilă? Cu siguranţă! Necesită ea opt ore pe zi de lucru? Nu mereu. Decizia îţi aparţine în totalitate.

După ce mi-am dat demisia ca să mă concentrez 100% pe Tribul mi-am dat seama că proiectul meu nici nu are nevoie de mine opt ore pe zi! Ci doar de două sau trei ore maxim - de cele mai multe ori ziua, când am întâlniri cu diverşi clienţi. Puteam să rămân angajat şi la agenţie şi să mă ocup şi două, trei ore pe zi de Tribul? Probabil că da, în cazul în care şeful meu ar fi fost de acord. Şi ar fi fost dacă ştiam foarte-foarte clar să-i explic cum vreau să-mi împart munca între pasiune şi job.

Sfatul meu este să nu-ţi dai demisia din prima. Rămâi o vreme angajat ca să vezi ce randament dai, să vezi cum merge. “Problema” jobului este, de fapt, o imensă oportunitate de a cunoaşte oameni care te pot ajuta mai departe cu proiectul tău. Nu neg faptul că o parte din clienţii Tribului sunt oameni pe care i-am cunoscut datorită jobului din cadrul agenţiei. E acest fapt moral? De ce n-ar fi?

De când cu internetul, “problema” spaţiului nu prea mai există. Aş fi putut să fiu la o întâlnire pentru Tribul şi să rezolv şi ceva legat de job deodată fără nicio problemă.

Cere şi ţi se va da!

* mulţi interpretează „greşit” citatul de mai sus. Mie-mi place să cred că Zig Ziglar nu se referea la un ajutor „divin” - dacă eşti bun cu alţii, destinul e bun cu tine. Nu. Mă gândesc mai degrabă la un ajutor reciproc: ajută acum, când poţi, căci vei fi ajutat la rândul tău. Tot la oameni şi socializare se rezumă. Nu la ceva divin. Desigur, interpretări pot fi o groază!

Poţi obţine tot ceea ce îţi doreşti în viaţă dacă îi vei ajuta pe alţii să obţină ceea ce îşi doresc.

Zig Ziglar

Există un îndemn biblic ce spune: “Bate şi ţi se va deschide, cere şi ţi se va da, caută şi vei afla.“. Superb îndemn! Păcat că e atât de simplu încât mulţi refuză să-l înţeleagă şi să caute subînţelesurile din el.

De multe ori nu facem anumite lucruri din cauza temerilor. De exemplu, unora dintre noi ne e frică să nu fim refuzaţi atunci când cerem un ajutor celor mai “avansaţi”, mai “buni”. Chit că-i vorba de şcoală, serviciu, donaţie sau orice altceva. Avem o frică incredibilă faţă de refuzuri.

Am ajuns la un moment dat în viaţa mea să fiu şi eu bun la ceva. Nu contează la ce. Ideea e că prieteni, dar şi necunoscuţi, au început să-mi ceară ajutorul cu diverse chestii mici sau favoruri măricele. Am ajutat pe absolut fiecare necunoscut care mi s-a adresat politicos şi totodată pe fiecare prieten sau cunoştinţă. Apoi am descoperit şi acea persoană care nu ştia cum să-mi zică dacă are nevoie de ajutorul meu. Îi era jenă să îmi ceară ceva, deşi eu ajutam deja tot felul de oameni. Tot ce trebuia să facă era să-mi zică. Dar nu-mi zicea, îi era jenă şi frică că o să spun: “Îmi pare rău, dar nu pot.“.

Mie, în primul rând, îmi era jenă să refuz oamenii care aveau nevoie de ajutor. În al doilea rând, în cele mai multe cazuri îmi făcea (şi îmi face) plăcere să ajut. Deci, oricum nu aş fi refuzat niciodată persoana aceea.

Între a primi un refuz şi a nu cere trebuie să alegi MEREU să primeşti un refuz.

Dacă primeşti un refuz înseamnă ca ai cerut. Dacă ai cerut, ai făcut tot ceea ce puteai să faci ca să primeşti ce ai cerut. N-a fost să fie de data asta, mergi mai departe, cere altcuiva.

Imaginează-ţi, ca în Sims (joc faimos prin anii 2000), că ai deasupra capului o bară de viaţă, dar în loc de viaţă acolo strângi refuzuri. Cu cât mai multe, cu atât mai bine. Când se umple bara faci un upgrade, deci devii mai bun.

Eu am început să cer lucruri (atât mici ajutoare cât şi bunuri sponsorizate) după ce m-am prins că eu ajut cam mulţi oameni. Nu m-am gândit nicio clipă la refuz pentru că mă gândeam că dacă eu nu refuz oamenii, de ce aş putea eu fi refuzat? Mulţi din cei pe care i-am ajutat eu la început m-au ajutat mai târziu. Aş putea da o listă întreagă de oameni cărora le mulţumesc că m-au ajutat cu tot felul de lucruri: de la mâncare pentru un eveniment, până la codare PHP (limbaj de programare) sau, de ce nu, bani.

Am văzut cât de uşor mi se deschid uşile şi am rămas plăcut surprins. Mi-am propus apoi să ajung mai sus şi mai sus. Am cerut ajutor în stânga şi în dreapta. Am cerut sfaturi (deci… o putem considera consultanţă) unor oameni despre care nu credeam că îmi vor răspunde la un mail în veci, am cerut închirierea gratuită a unui bar şi multe-multe altele.

Am trimis mailuri, am dat telefoane, am făcut cunoştinţă cu oameni, am cerut păreri şi sfaturi şi nu cred că am primit peste 10 refuzuri până acum. Zece refuzuri în cinci ani? Două refuzuri pe an? Pot să trăiesc cu două refuzuri pe an! Şi atunci când le-am primit să nu crezi că am început să plâng şi să mă retrag. Nu! Dimpotrivă! Cu atât mai tare m-am motivat. Nu e vorba neapărat de “oameni răi” care nu vor să te ajute. Uneori poate chiar nu poţi fi ajutat de cineva - motivele sunt irelevante.

Concluziile sunt două:

- - Când ţi se cere ajutorul fă tot posibilul să ajuţi. Vei primi la rândul tău ajutor fix atunci când e nevoia mai mare.

(Şi nu te gândi niciodată să nu ajuţi pe cineva pentru că nu vezi cum ar putea el să te ajute pe tine în viitor. Crede-mă pe cuvânt că şi un homeless te-ar putea ajuta la un moment dat.)

- - Fă cunoştinţă cu oamenii pe care-i admiri sau care crezi că te pot ajuta şi nu-ţi fie frică să le ceri ajutorul. N-ai nimic de pierdut.

Ceea ce pentru tine poate însemna foarte mult, pentru unii poate însemna foarte puţin. Şi invers. Ajută şi vei fi ajutat! Şi, crede-mă, nu-s o persoană religioasă: nu-i vorba de Biblie, de religie sau de orice altceva. Aşa funcţionează relaţiile dintre oameni: oferi şi primeşti. De cele mai multe ori pe neaşteptate. Iar asta-i frumuseţea vieţii.

Fură cât mai mult!

A fura idei de la o persoană înseamnă plagiat. A fura de la mai multe înseamnă cercetare.

Edward A. Murphy

“Cum a început totul?”, am fost întrebat de un jurnalist care îmi lua un interviu despre Tribul.

Şi, culmea, am fost şocat vreme de vreo 20 de secunde. I-am zis: “Stai puţin, trebuie să mă gândesc!”.

Şi atunci mi-am dat seama că toată dorinţa mea de a lansa un serviciu de curierat pe bicicletă apăruse cu muuuuult timp înainte să reuşesc să lansez cu adevărat Tribul. Cam cu doi ani înainte văzusem pe YouTube un video cu nişte curieri pe bicicletă din New York. Multă vreme am ştiut ce-i acela curieratul pe bicicletă, dar nu-mi doream să lansez un astfel de serviciu. Nici măcar nu aveam bicicletă pe vremea aia!

Cu timpul lucrurile s-au legat. Mi-am cumpărat bicicletă, am început să fiu un promotor al pedalatului urban, am început să înţeleg ce-i aceea o afacere socială, am citit o carte despre viaţa unui curier pe bicicletă din Statele Unite, am văzut un film despre viaţa altor curieri pe bicicletă (QuickSilver), am văzut multe documentare, şi abia apoi, după ce în capul meu aveam toată structura unei firme de curierat a apărut şi dorinţa de a lansa Tribul.

Multă vreme nu mi-am dat seama că aproximativ doi ani de zile eu am fost un simplu burete care absorbea absolut tot ceea ce putea despre curieratul pe două roţi.

Dorinţa mea n-a venit aşa, pur şi simpu, deodată. Am vizualizat multă vreme o echipă de biciclişti, un trib de oameni pasionaţi de pedalat, un serviciu super-rapid în oraşul meu.

Şi aici ajung la ceva mult mai important: furtul de meserie!

Legal, poţi fura un singur lucru pe Planeta asta: meserie!

N-ai voie să furi mere din piaţă, bani de la bancă, biciclete din oraş, dar poţi oricând să “furi” meserie de la oamenii pe care-i admiri cel mai mult, de la oamenii care fac ceea ce vrei tu să faci! “Cum?!”, te aud cum ţipi în interiorul tău!

Ha-ha! Pur şi simplu! Îi cauţi pe cei mai buni şi încerci să ajungi cât mai aproape de ei, să vezi cât mai clar ceea ce fac, să furi ideile lor şi să le îmbunătăţeşti!

Acum doi ani de zile nu cunoşteam niciun biciclist din Bucureşti, iar azi fac parte din “la crème de la crème” a bicicliştilor din Bucureşti. Nu suntem mulţi, doar vreo 15 reprezentanţi, oameni care au făcut ceva în oraşul acesta, oameni care au organizat marşuri sau care deţin un magazin de biciclete - oameni dispuşi să facă mai mult pentru acest oraş, de data asta într-o formulă mai puternică, cu forţe unite!

Mi-a luat o vară ca să cunosc şi să mă împrietenesc cu biciclişti din Bucureşti. Făceam cunoştinţă cu unul câte unul, aşa cum îi găseam pe străzi: “Salut, eu sunt Ariel, fac un marş de biciclete sâmbătă, poate vrei să vii. Ne adunăm mulţi... vreo 30!”.

După două luni mă prezentam altfel: “Salut, sunt Ariel, fac marşul acela care pleacă din parcul Izvor... poate vrei să vii şi tu sâmbătă. Ne adunăm vreo 200!”.

Când m-am hotărât că vreau să fac Tribul mă opream în continuare pe stradă ca să cunosc acei biciclişti ce credeam eu că vor să se bage în proiectul meu: “Salut, eu sunt Ariel, tipul care a organizat marşurile alea mari din vară. Ştii... vreau să fac un serviciu de curierat pe bicicletă, ai vrea să te bagi?”.

Şi aşa, salut după salut, am cunoscut biciclişti cu experienţă, biciclişti de la care aveam, clar, ce învăţa în materie de “cum să te comporţi cu şoferii” sau “cum să ajungi foarte repede din nordul oraşului în sudul oraşului”. Am cunoscut şi oameni care deja erau curieri pe la diverse alte firme! I-am întrebat atunci de salariu, de ore de muncă, de tot ce puteam! Şi răspundeau pentru că nu aveau nimic de pierdut!

Eu eram fericit, colorat, cu un rucsac frumos pe spate, le spuneam cât câştig pe livrare (fără să le zic că-s “şeful de trib”), iar ei erau fascinaţi de mine, ei fiind pe biciclete urâte, grele, cu genţi oribile, muncind opt ore pe zi şi câştigând sub jumătate de euro pe livrare.

N-a fost uşor să mă bag în seamă cu biciclişti necunoscuţi pe stradă, dar a fost 100% eficient!

Admiră oameni şi fură de la ei tot ce poţi - ei nu se vor supăra!

Oamenii care nu admiră alţi oameni sunt nişte oameni lipsiţi de viziune, cel mai probabil. Eu sunt fascinat de zeci de oameni! Aş fura meserie non-stop de la ei! Îi admir pentru ceea ce fac, ceea ce zic, pentru atitudinea lor şi în fiecare clipă vreau să fiu ca ei!

Şi o să fiu ca ei dacă îi studiez, dacă îi “urmăresc” (acum, de când cu internetul, e tare uşor să urmăreşti pe cineva online şi să vezi ce face, ce atitudine are).

Înainte să ieşi pe teren trebuie să exersezi, să transpiri, să te laşi inspirat de cei mai buni, şi să furi meserie de la cei mai experimentaţi!

Eu cred în “furtul de meserie“. E o treabă legală şi de foarte mare ajutor. Să zicem că-ţi place să găteşti şi vrei să-ţi deschizi un restaurant, da? Ei bine, eu în locul tău m-aş duce la cel mai de succes bucătar din online şi m-aş băga în seamă cu el! I-aş da un mail spunându-i că-l admir. Apoi i-aş cere sfaturi. Apoi aş merge la evenimentele lui! Apoi i-aş gusta toată mâncarea. Aş încerca să mă împrietenesc cu el, să-l iau la întrebări, să văd ce experienţe a avut. Aş încerca chiar să lucrez alături de el. Şi tot aşa... Într-un mod indirect aş avea enorm de mult de învăţat de la el.

Când eram mic ştiu că exista “o teorie” ce zicea că sportivii din ziua de azi au ajuns să se antreneze vizionând filmări cu ei sau alţi sportivi (mai buni ca ei) antrenându-se. Un documentar arăta cum muşchii sportivilor ce priveau video-uri se încordau şi “exersau singurei”. Cam aşa-i şi cu furtul de meserie. Priveşti la alţii şi înveţi fără ca măcar să-ţi dai seama.

Dacă-i adevărată sau nu treaba asta cu sportivii, chiar nu ştiu. Dar pentru mine “furatul meseriei” privind la ce fac cei mai buni din “branşă” a funcţionat de minune.

Oamenii sunt totul!

Cea mai importantă lecţie pe care am învăţat-o în ultimii ani, de când tot încerc să-mi urmez diversele pasiuni, este că oamenii sunt totul.

Suntem, într-adevăr, singuri pe lumea asta. Părinţii, fraţii, familia cu totul, prietenii şi cunoştinţele există, într-adevăr, dar de fapt suntem singuri. şi în această singurătate inexplicabilă paradoxul este că oamenii din jurul nostru, oricare ar fi ei, sunt extrem de importanţi.

Orice am încercat să fac în viaţa asta şi, probabil, orice voi încerca să fac, va “necesita” doi factori cruciali: dorinţa mea de a face acel lucru şi oamenii pe care-i implic, oamenii cărora le cer ajutorul sau oamenii care ajută fără să trebuiască să le cer eu ajutorul.

Ultimul exemplu care-mi vine în cap este un eveniment de 100 de oameni pe care am reuşit să-l organizez datorită celor trei, patru oameni care s-au implicat intens şi totodată datorită celor 15-20 de oameni pe care-i cunoşteam şi cărora a trebuit doar să le cer puţin ajutorul.

Pe scurt: poate un site să strângă 100 de oameni la un eveniment de dezvoltare personală? Acum doi ani de zile aş fi zis că e imposibil sau extrem de greu. Acum însă mi-am dovedit că, da, se poate.

Cunoşteam o persoană ce lucra ca PR la o agenţie care avea contract cu Coca-Cola. I-am povestit despre evenimentul pe care-l am în cap şi am întrebat dacă ne poate ajuta. După doar câteva zile de discuţii ne-au asigurat toată băutura pentru 100 şi ceva de oameni.

Credeam eu acum doi ani că voi avea un sponsor precum Coca-Cola? Nu. Pentru că m-aş fi gândit că o firmă cu asemenea renume nu se uită la un puşti cu un vis.

Apoi am apelat la câteva cunoştinţe care ţineau traininguri pe diverse teme: public speaking, scriere creativă, creativitate, motivare şi alte subiecte. Câteva telefoane sau mailuri către aceste persoane pe care le cunoşteam din locuri şi momente total diferite ale vieţii mele au făcut evenimentul pe care-l aveam în cap posibil.

Plecând de la zero bani, am construit într-o lună de zile un eveniment de aproape două mii de euro. Pentru o companie precum Coca-Cola 2.000 de euro înseamnă trei secunde, probabil. Pentru mine, însă, două mii de euro sună a ceva «wow!».

şi pentru că oamenii sunt TOTUL, sfatul meu se rezumă la un cuvând: socializează!

Socializarea este cel mai bun instrument de marketing gratuit pe care-l deţine fiecare dintre noi.

Dacă nu aveam diverse cunoştinţe din tot felul de companii de prin Bucureşti, firma de curierat pe biciclete n-ar fi avut clienţi din prima lună de activitate, ci probabil doar după o investiţie solidă în publicitate.

Socializarea este, probabil, cea mai bună investiţie pe termen lung atât pentru afacerea ta, oricare ar fi ea, cât şi pentru tine, personal.

Cunosc un tip care are o firmă de făcut torturi. La cine apelez când trebuie să cumpăr un tort? La acest tip, desigur, pentru că ne cunoaştem şi am asigurarea că tortul o să fie bun, poate mai ieftin decât în alte părţi şi, cu siguranţă, dacă am o problemă cu produsul final nu o să rămân frustrat că nu mă pot plânge, ci trebuie doar să pun mâna pe telefon şi să-l sun pe acest amic şi să-i bat obrazul.

La cine apelează prietenii mei când au de transportat ceva prin oraş? La cea mai cunoscută firmă de curierat? NU! La mine. Pentru că eu sunt la un apel distanţă şi pentru că eu, mai mult decât oricare altă firmă, le “ofer”, involuntar, cea mai mare încredere.

şi aici nu-i vorba doar de prieteni. Eu am puţini prieteni. Aici este vorba, predominant, de cunoştinţe. Cunoştinţele-s acele persoane cu care nu vorbeşti lucruri personale, dar între care există un respect reciproc, poate chiar mai mare ca între prieteni.

Există, desigur, şi excepţii. Mi-am luat şi ţepe de la cunoştinţe, dar nu pe asta vrem să ne concentrăm.

Revenind la socializare, uite o listă cu lucruri pe care îţi recomand să le tot faci începând de azi pentru un viitor personal şi profesional mai bun:

- - Fă-ţi cărţi de vizită. ştiu, ştiu, în ziua de azi există tehnologie. Multă vreme nici eu n-am crezut în cărţi de vizită, zicând că-s de modă veche. Dar, ce-i scris, e scris! Aşa că fă-ţi un bine şi creează-ţi nişte cărţi de vizită, ieftine, şi dă-le tuturor! Nu ştii de unde “sare iepurele”.

- - Du-te la cât mai multe evenimente care ţi se par mişto. Dacă găseşti evenimente care se mulează pe pasiunea ta, cu atât mai bine. Eu am găsit “primii angajaţi ai Tribului” la nişte marşuri pe biciclete. Am găsit colaboratori pentru blogurile mele la evenimente de jurnalişti.

şi situaţia poate fi şi inversă: nu ştii niciodată ce oportunitate apare, nu ştii niciodată ce om te descoperă la aceste evenimente.

Nu are sens să spun că la aceste evenimente îţi recomand să fii vorbăreţ şi deschis, nu? Căci dacă te duci şi stai într-un colţ, cu mâinile în buzunar, nu rezolvi nimic. Socializarea este o abilitate ce se dezvoltă prin repetiţie, ca aproape orice altă abilitate. La început este greu iar ulterior devine uşor.

- - Fă-ţi un blog personal. Neapărat! Nu trebuie să fi scris până acum în viaţa ta ca să-ţi faci un blog. Nu trebuie să fii scriitor sau să fi terminat jurnalismul ca să scrii! Scrie aşa cum ştii, aşa cum îţi vine. Scrie despre ce-ţi place, despre ce simţi şi mai ales despre pasiunea ta. Scrie cât mai mult, chiar dacă ai impresia că nu te citeşte nimeni.

Azi trăim în dualitate: viaţa offline şi viaţa online. Viaţa online e foarte importantă. Dacă eşti cunoscut acolo, poţi fi foarte uşor cunoscut şi offline.

În plus, blogul e o unealtă extraordinară de socializare pasivă. Cei care încep să te citească încep să te şi cunoască fără să fie nevoie ca tu să-i cunoşti neapărat pe ei.

Să mai adaug faptul că un blog personal este şi o unealtă foarte bună de dezvoltare personală? Scrisul des, chiar şi pe blog, te ajută să îţi pui ordine în gânduri, te învaţă să argumentezi, te învaţă să legi idei, îţi dezvoltă vocabularul... şi aş mai putea umple pagini întregi de avantaje, dar nu despre asta-i cartea.

- - Fii, cel puţin online, o “persoană publică”. Deşi, repet, dacă eşti cunoscut online, probabil eşti cunoscut şi offline. Odată cu internetul este muuuuuuuult prea uşor să socializezi. şi asta este 100% spre avantajul tău.

Dacă socializarea offline necesită nişte bani: mai plăteşti o cafea, o bere, un ceai, o pizza, cea realizată în mediul online este gratuită.

Pe Facebook, instrumentul secolului pentru socializare, am mii de “prieteni”. Unii spun că nu-i bine, dar eu cred cu tărie că-i un avantaj. Eu las pe cine vrea să mă cunoască aşa cum sunt. Profilele mele online sunt 100% neprotejate.

De ce? Pentru că cea mai mare încredere o ai într-un om atunci când îl cunoşti aşa cum este el cu adevărat. De aceea nu ezit să pun poze cu mine şi să le las la liber. Las “fanii” şi “prietenii” să mă cunoască aşa cum sunt - adică de treabă, inteligent, cu capul pe umeri, deschis la minte.

Uneori, într-adevăr, se iscă discuţii. Nu toată lumea susţine homosexualitatea pe care eu, da, o susţin public, nefiindu-mi “frică” de faptul că vor fi oameni care mă vor judeca greşit.

Nu vreau să socializez cu oameni care nu mă plac sau nu sunt de acord cu mine. Online-ul şi sinceritatea mea mă ajută să “filtrez” oamenii din viaţa mea. Reuşesc să atrag doar oameni care-mi plac, pentru că ei gândesc asemănător mie.

şi lista poate continua: fii deschis, prezintă-te constant tuturor oamenilor care ţi se par mişto, nu ezita să povesteşti despre pasiunea sau afacerea ta şi nu ezita să apelezi la toţi oamenii pe care-i cunoşti, oricât de puţin. De cele mai multe ori aceşti oameni se vor bucura că tu le oferi oportunitatea de a se implica în ceva.

Evenimentul de care vorbeam mai devreme a fost construit 100% pe baza cunoştinţelor pe care mi le-am făcut în ultimii ani. Dacă nu eram un om sociabil, cu siguranţă îmi era foarte-foarte-foarte greu să găsesc sponsori, vorbitori şi chiar şi participanţi la eveniment.

Creează cercuri...

Există două lucruri esenţiale care vă vor face mai inţelepţi - cărţile pe care le citiţi şi oamenii pe care îi întâlniţi.

Charles “Tremendous” Jones

... de oameni care vor să te ajute, sau care te vor ajuta involuntar!

Există patru mari “triburi” în jurul proiectului meu: familia, prietenii/cunoştinţele, alţi oameni care şi-au monetizat pasiunea şi, desigur, clienţii.

Toate cele patru triburi mi-au adus clienţi noi.

Toate cele patru triburi mi-au dat feedback sincer.

Toate cele patru triburi m-au ajutat când am cerut ajutorul.

Familia - îţi oferă un lucru pe care celelalte trei triburi nu îl pot oferi: te suştin pe plan emoţional.

Deşi îmi place să mă consider un om optimist şi fericit, am momentele mele când ceva mă supără atât de tare încât “mă transform” într-un mic pesimist. Dacă n-ar exista momente de tristeţe, n-aş putea recunoaşte momentele de fericire. Cum nu există bine fără rău, aşa nu există nici fericire fără tristeţe.

Familia - e mereu acolo să asculte supărările mele, să încerce să vină cu soluţii (de foarte puţine ori practice), dar cel mai important: să îmi ridice moralul în momentele când moralul meu este la nivelul solului. Nu se întâmplă des, dar se întâmplă.

Prietenii şi cunoştinţele - sunt cei care se laudă cu tine. Sunt cei care te admiră în secret pentru ceea ce faci, pentru faptul că nu ai un job sau pentru că îţi monetizezi pasiunea, dar maschează totul într-un mişto continuu asupra ta atunci când tu eşti de faţă. Ei sunt cei care râd de tine pentru că nu ai o slujbă serioasă, pentru că “te prostituezi” la firmele mari, pentru că-ţi petrecei viaţa pe bicicletă sau pictând zi şi noapte. Indiferent de pasiune, unii prieteni tot vor râde de tine la un moment dat. Dar, crede-mă, totul e un bluff. De fapt te admiră cu toţii în secret!

Ei sunt cei care de cele mai multe ori au făcut publicitate proiectului meu. Ei au dus vorba mai departe fără să-i plătesc vreodată. Până în ziua de azi nu am investit niciun leu în publicitate şi totuşi am constant clienţi noi! Prietenii şi cunoştinţele au fost publicitatea gratuită a proiectului meu.

Deşi de faţă cu mine mă iau la mişto, abia aşteaptă să mă ajute cumva.

Ceilalţi oameni care îşi monetizează pasiunile - sunt cei care te înţeleg perfect, cei care au nevoie de ajutor, cei care sunt entuziasmaţi de proiectul lor, dar cumva, într-un mod interesant, sunt foarte entuziasmaţi şi de proiectul tău!

Aceşti oameni sunt pe aceeaşi lungime de undă cu tine şi cu mine. Cu toţii avem aceleaşi probleme căci facem acelaşi lucru: ne monetizăm pasiunea şi automat trebuie să învăţăm contabilitate, trebuie să învăţăm să ne purtăm frumos cu clienţii nervoşi, trebuie să învăţăm cum să ne comportăm cu angajaţii şi, cel mai important, cum să facem bani!

Mie aceşti oameni mi-au ridicat moralul în momentele în care eram cel mai supărat, mi-au dat sfaturile cele mai valoroase când aveam nevoie şi au venit cu idei constructive de a ne promova reciproc.

Spre exemplu, nişte cunoştinţe s-au decis recent să-şi monetizeze pasiunea pentru ceai deschizând un magazin virtual de ceai. Şi astfel le-a venit ideea ca de 8 martie, Ziua Internaţională a Femeii, să livrăm tuturor clienţilor noştri două cutii de ceai. Astfel noi, Tribul, ne-am făcut clienţii fericiţi, oferindu-le un cadou neaşteptat, iar ei şi-au făcut publicitate.

Azi încă primim feedback: “Foarte bun ceaiul pe care ni l-ai adus atunci!”. Eu, desigur, dau feedbackul mai departe. Căci acesta mi-este rolul.

Ne ajutăm reciproc pentru că aşa creştem împreună şi nu avem decât de câştigat!

Clienţii - sunt probabil cel mai important trib din jurul oricărei afaceri, fie ea afacere socială sau nu! Ei sunt cei care îţi dau banii, deci ei îţi zic într-un mod direct sau indirect dacă îţi faci bine sau nu treaba. Ei sunt cei care, dacă te plac, te vor promova absolutamente gratuit în cele patru triburi ale lor.

Imaginează-ţi că ai patru clienţi pentru care livrezi colete pe bicicletă. Aceşti patru clienţi sunt extrem de mulţumiţi de serviciul tău - eşti rapid, eşti politicos, ai nişte angajaţi prietenoşi, te ţii de cuvânt mereu şi nu dezamăgeşti niciodată. Te vor recomanda ei clienţilor lor? Da! De ce? Pentru că nu au nimic de pierdut, au doar de câştigat. Când clientul lor va avea un colet de trimis către ei, poate ei vor prefera să fie trimis tot cu Tribul, pentru că are angajaţii prietenoşi, nu cu “LivrămRepedeDeTot”, cei mai ieftini de pe piaţă, dar cu angajaţii cei mai trişti de pe Planetă.

Din patru clienţi cu câte patru triburi fiecare rezultă că vei avea, probabil, destul de rapid, un total de 16 clienţi.

Ştiu, e doar o înmulţire, dar eu am păţit chestia asta grozavă fără să-mi dau seama! După ce am semnat un contract cu o firmă de produse bio, încet-încet am început să fiu contactat de "toată industria" de produse bio din Bucureşti. Am început cu un magazin mic şi am ajuns să livrăm pentru multe magazinelor de profil!

Cum s-a întâmplat? Simplu, lumea din industrie se cunoaşte - e, în fond, doar un alt trib, o altă comunitate, iar vorba bună despre noi s-a dus, fără ezitare.

Fii turific!

Fii atât de bun încât ei nu te vor putea ignora.

Steve Martin

Astfel sunt şanse minuscule ca proiectul tău personal să fie un eşec.

Ştiu, “turific” este un cuvânt pe care nu-l vei găsi în dicţionar. E un cuvânt inventat. Dar ce înseamnă?

Ce înseamnă “turific”, de fapt?

În grupul meu de prieteni a început să prindă cuvantul “turific” ca grad de comparaţie absolut. Înseamnă “cel mai cel!”. Spre exemplu: “Ieri am vazut un meci de tenis turific intre Nadal si Djokovic!”

Asta a fost a cincea întrebare pe care i-am pus-o lui Bogdan Neagu, omul turific de la “Turific!” (www.turific.ro), în interviul pe care i l-am luat la aproape un an de când ne-am cunoscut.

Bogdan este unul dintre oamenii cu care rezonez 110%. Cu excepţia faptului că el e vegetarian iar eu încă nu, cred că ne asemănăm destul de mult.

L-am cunoscut în centrul oraşului, când l-am văzut pe bicicletă şi l-am luat la întrebări. Arăta ca un curier pe bicicletă luat de pe o stradă din New York. I-am zis că vreau să fac Tribul... şi uite aşa am ajuns amici.

Dar, în afară de biciclete, Bogdan are o pasiune mare pentru design vestimentar, croitorie, treburi handmade. Asta-i pasiunea lui. Pasiunea lui monetizată, desigur!

Laudă-te! Care sunt cele trei lucruri din viaţa ta de care eşti cel mai mândru?

Sunt mândru că la un moment dat am realizat că orice om (inclusiv eu) se poate schimba radical în mod conştient, calculat, muncit. Adică în loc să zici (ţie, în gând sau altora, în gura mare): “Eu nu sunt bun la mate, eu nu sunt bun la agăţat, eu nu reţin numere, eu n-am nicio treabă cu dansul etc.” mai bine îţi iei în fiecare zi câte un sfert de ora (sau mai mult) şi faci ceea ce trebuie să faci ca să devii bun (la mate, la agăţat, la dans) dacă acest lucru îl doreşti sau îţi este necesar.

Sunt mândru că am trăit şi muncit în multe colţuri ale Planetei şi recomand oricui să călătorească mult, cât mai mult!

Sunt mândru de brandul Turific! şi mândru că vorbele mele din adolescenţă (“Bă, în viaţă trebuie să faci ceea ce te face fericit!”) n-au fost vorbe goale.

Ce înseamnă de fapt “upcycle” şi de ce să cumpărăm genţi de la tine, cu materiale reciclate, când ne putem lua genţi noi de la magazin?

“Upcycle” înseamnă să transformi ceva care a devenit nefolositor în ceva util. Adică în loc să încarci Pământul cu gunoaie, mai bine foloseşti lucrurile pe care eşti pe cale să le arunci în alte scopuri. O cutie de ananas se poate transforma într-un ghiveci pentru o floare, o cutie de ceai în puşculiţă etc.

Mai bine decât să cumperi o geantă din materiale reciclate, realizată de mine, ar fi să-ţi creezi tu cu mâna ta o geantă, dintr-o geacă veche sau dintr-o pereche de jeanşi care ţi-au fost foarte dragi, atât de dragi încât i-ai purtat până s-au rupt, dar nu te înduri să îi arunci. O să te simţi minunat dând o nouă viaţă articolelor vestimentare. Dacă nu te pricepi la cusut, e bine să cumperi o geantă făcută de cineva ca mine, în tihnă, cu good vibes, cu dragoste, nu de un copil de 13 ani, forţat să muncească pe undeva prin China. În plus, şi Mama Pământ o să fie mai fericită pentru că un obiect din materiale upcycled înseamnă mai puţin gunoi şi mai puţină materie primă extrasă din sau de pe scoarţa Pământului.

Ce avem de învăţat de la Bogdan?

- - Orice om se poate schimba radical în mod conştient, calculat, muncit.

- - Orice om poate fura meserie din orice colţ al lumii.

- - Fă în viaţă ceea ce te face fericit.

- - Fii cât de bun poţi! Este de preferat să fii turific (cel mai bun)!

- - Fii diferit - el nu-i un croitor oarecare, ci şi-a construit un brand bazat pe upcycle, pe salvarea Planetei. Bogdan livrează în Bucureşti de unul singur, pe bicicletă, orice produs de-al său!

De ce este Bogdan turific din punctul meu de vedere?

Pentru că doar de la el am putut să-mi cumpăr o căciulo-pălărie aşa cum am vrut.

Pentru că doar de la el am putut să-mi cumpăr o geantă pe mărimea laptopului meu, impermeabilă, roşie.

Pentru că dacă vreodată am vreo problemă cu un produs Turific!, Bogdan sare în ajutor.

De fapt, Bogdan este turific pentru că noi nu mai suntem mase! Acesta era unul dintre primele argumente pe care le-am oferit la începutul acestei cărţi.

În viitor nu voi mai merge în magazine să-mi caut căciula potrivită - care în ziua de azi n-aş găsi-o sub nicio formă, căci nu se comercializează căciuli pentru oameni cu dreaduri -, ci în viitor voi avea un lovebrand (adică un brand pe care-l iubesc!) care îmi va satisface nevoile.

Colac peste pupăză, nu numai că Turific! este pe nişa mea şi face produse de biciclişti urbani, căciuli pentru oameni cu dreaduri şi portofele din bannere reciclate, dar eu rezonez şi cu conceptul de salvare a Planetei ce se află în spatele brandului lui Bogdan.

Deci, într-un oraş în care există sute de magazine de genţi şi căciuli, Bogdan şi-a găsit clienţi. Cum? Prin simplul fapt că este turific! Aşa cum vei fi şi tu!

Stai entuziasmat...

Entuziastmul este foarte necesar mai ales atunci când faci primii paşi.

Marin Preda

... şi răspândeşte entuziasmul

Când vine vorba de pasiune, orice fel de pasiune, se subînţelege că este prezent şi entuziasmul. Dar când încerci să-ţi transformi pasiunea într-o afacere, vor exista momente când entuziasmul nu îşi va mai face simţită prezenţa.

Vor exista anumite momente de stres, foarte normale. Nu de puţine ori am simţit că vreau să renunţ la ideea Tribului. Nu de puţine ori am zis că ar fi mai bine să renunţ, decât să tot încerc şi să eşuez. Dar, mereu, renunţarea-i calea uşoară.

Uneori e greu să stai entuziasmat, darămite să răspândeşti entuziasmul, atunci când ai de coordonat propriul tău proiect. Dar, da, este, pe cât de greu, pe atât de important să stai entuziasmat.

Entuziasmul ne duce mai departe. Fără el, de multe ori, aş fi renunţat la multe. De obicei când îmi vine să renunţ la ceva, mă uit în urmă şi încep să apreciez efortul pe care l-am depus pentru a ajunge unde sunt. Când vezi că ai urcat 100 de trepte, chiar dacă mai ai de urcat 900, nu-ţi mai vine să cobori. E important să sărbătoreşti succesul primelor 100 de trepte urcate pentru a prinde putere şi a urca cu succes încă 400 de trepte, pentru a sărbători jumătatea traseului.

Totodată, dacă nu eşti singur în afacerea ta, este extrem de important să răspândeşti entuziasm. Dacă tu nu eşti entuziasmat de ceea ce faci, cum ar putea fi oricine altcineva entuziasmat?

Iar dacă eşti singur într-un proiect şi ai probleme cu entuziasmul, gândeşte-te serios să îţi găseşti un partener. Este o mişcare cu două tăişuri foarte ascuţite. Pe de-o parte poate să iasă rău, pentru că te poţi certa cu acest partener şi asta ar putea să te supere pentru o perioadă. Am trecut prin asta şi n-a fost deloc plăcut. Dar pe de altă parte ar putea fi cheia succesului. Unde-s doi puterea creşte, mereu! Un partener cu care te înţelegi bine te poate ajuta să rămâi entuziasmat. În zilele tale proaste, el poate avea o zi bună, şi viceversa.

Dar a găsi acest partener este la fel de complicat precum găsirea partenerului de viaţă. El trebuie să rezoneze cu ideea ta, cu pasiunea ta, cu afacerea ta, de parcă ar fi totodată şi ideea, pasiunea şi afacerea lui. Iar acest lucru este destul de complicat, dar nu imposibil.

Şi, desigur, entuziasmul nu se rezumă doar la tine şi oamenii implicaţi în afacerea ta. Entuziasmul poate fi o atitudine foarte potrivită pe care să o ai şi atunci când eşti în căutare de clienţi. Poveşteşte cu entuziasm ce faci, lucrează cu entuziasm, răspunde la telefon cu entuziasm. Eu am grijă să fiu cel mai bun dispecer din lume când răspund la telefonul pentru livrări. De ce? Pentru că-mi pasă. Pentru că asta este imaginea afacerii mele, omul din spatele telefonului. Mulţi dintre clienţii mei nu ştiu că eu sunt cel ce răspunde la telefon. Şi asta e important, căci le place să vadă că „angajaţii mei” sunt politicoşi chiar şi la telefon. La fel este şi când livrez. Încerc mereu să fiu cel mai bun curier pe care îl am: să fiu rapid, să fiu politicos, să fiu de treabă şi, desigur, să fiu entuziasmat. Căci entuziasmul se răspândeşte.

Pe scurt: Orice ar fi, stai entuziasmat şi, pe cât posibil, încearcă să răspândeşti entuziasmul când e vorba de pasiunea şi afacerea ta. Nu renunţa, chiar dacă pare greu sau imposibil. Priveşte în urmă şi apreciază-ţi munca. Apreciază cele 100 de trepte deja urcate. Asta te va motiva să mergi mai departe.

Fii în flow!

O viaţă fericită este o creaţie individuală şi nu poate fi copiată dintr-o reţetă.

Mihály Csíkszentmihályi

O pasiune are mereu „succes” când se încearcă monetizarea ei şi asta pentru că tu eşti într-o stare de flow. Mihály Csíkszentmihályi, un doctor în filosofie, a descoperit că atunci când un om are ocazia să facă ceva provocator într-un domeniu pe care-l stăpâneşte, el automat intră într-o stare numită „flow” - adică o stare de concentrare supremă, o stare de productivitate supremă, o stare a cărei rezultat este fericirea, o stare în care dacă te afli, nici măcar nu mai simţi nevoia de somn sau hrană.

Flow-ul este o stare perfectă, o stare în care pot intra doar oamenii care sunt pasionaţi. După intervievarea a 8.000 de oameni, Mihály şi-a dat seama că există şapte condiţii ce descriu un om într-o stare de flow:

- - e concentrat şi implicat în ceea ce face.

- - concentrarea intensă duce la o oarecare stare de extaz - omul nu mai observă „realitatea din jur”.

- - îi este foarte clar ceea ce vrea să facă.

- - ştie că are abilităţile necesare de a duce la capăt ceea ce vrea să facă.

- - nu îl îngrijorează propria sa persoană - nu simte foamea sau nevoia de somn.

- - nu simte trecerea timpului.

- - e motivat intrinsec - ceea ce face este în mod direct câştigul urmărit, nu banii sau faima de pe urma a ceea ce a făcut în timp ce era în starea de flow.

Acum întrebarea mea este: în câte dintre cele şapte puncte te-ai regăsit vreodată făcând ceva ce-ţi place?

Teoria spune că nici măcar nu este nevoie de toate cele şapte condiţii pentru a fi într-o stare de flow! Deci, acum, întrebarea este: când crezi că ai fost ultima dată într-o stare de flow?

Îţi zic eu: atunci când provocarea a fost pe măsura abilităţilor tale!

Când vei fi următoarea dată într-o stare de flow? Atunci când îţi vei duce pasiunea puţin mai departe - poate chiar atunci când vei decide că este momentul să o monetizezi!

Rezultatul unei stări de flow, pe lângă productivitate de cea mai înaltă calitate, este fericirea.

Notează tot!

Ideile sunt materia primă a progresului.

Bertie Charles Forbes

Am mai zis pe undeva prin cartea asta că ceea ce este scris, este aproape “sfânt”.

Multă vreme, deşi scriam, eram de părere că “notatul” nu are un rol prea important.

Dar curând, informaţia, fluxul de idei ce îmi veneau constant, s-a mărit şi am eşuat multă vreme să ţin minte tot ceea ce vreau să fac.

Astfel am ajuns la concluzia că trebuie să-mi notez tot: de la to do lists până la idei “mari”, poate chiar de proiecte, afaceri, evenimente, site-uri, orice.

N-a durat mult până să-mi dau seama că de la un punct încolo chiar şi pasiunea mea, Tribul, printre altele, necesită un spaţiu pe care l-am intitulat “cutia cu idei”.

Vorbesc, de fapt, despre un brainstorming personal pe care-l fac pe hârtie. De când am Tribul am avut zeci, sute sau chiar mii de idei pentru proiect. Toate erau şi sunt degeaba dacă nu le implementam. şi de cele mai multe ori nu le implementam dacă nu le notam undeva.

Astfel că, printre alte sfaturi pe care am tot încercat să le dau în această cărticică, un alt sfat este să-ţi faci un spaţiu de notat tot ceea ce îţi trece prin cap. Un spaţiu pe care să-l accesezi mereu, cu uşurinţă. Deşi trăim în perioada internetului, cred că “notatul” chiar e mai bun atunci când este făcut cu creionul sau pixul pe o hârtie, într-o agendă, sau cu markerul pe o tăbliţă.

Cele mai bune idei îmi vin - şi cred că le vin oamenilor, în general - când corpul este relaxat. Adică în duş sau în pat, înainte de culcare. Acolo nu ai laptopul sau telefonul mobil cu tine, astfel că un carneţel e cea mai bună opţiune.

Totodată, deşi nu sunt un mare fan al “planurilor” sau al “plănuitului”, cred că atunci când vine vorba de o mică afacere - şi mai ales când vine vorba de o afacere în toată regula - este mai mult decât sănătos să-ţi faci planuri de viitor.

Spre exemplu, eu ştiu ce vreau să fac cu Tribul în următorul an. De cele mai multe ori dorinţele îmi sunt depăşite tocmai pentru că mă gândesc la ele şi mi le notez. Astfel le văd constant şi nu le uit niciodată.

Dacă nu mi le-aş nota, cum nu mi le-am notat mult timp, m-aş trezi uneori amintindu-mi de o idee mai veche şi dându-mi seama că nici acum, după atâta timp, n-am implementat-o.

Ce-i notat e sfânt! Notează-ţi tot!

Fii flexibil!

Învaţă arta supravieţuirii de la arbori. Când eşti mic, trebuie să fii flexibil.

Valeriu Butulescu

De foarte multe ori nu preţul unui produs sau serviciu influenţează decizia clientului. Adesea contează ambalajul. şi prin ambalaj nu mă refer în mod necesar la modul în care ai împachetat cana pe care ai de gând s-o vinzi. Nu doar la asta. Mă refer la un tot.

Într-un restaurant probabil mergi nu pentru că au cel mai ieftin vin, ci pentru că servirea este exemplară.

Pe lângă preţ, calitate, raportul dintre cele două, ambalajul produsului, este necesară şi o anume flexibilitate.

Și vorbesc despre flexibilitate, ci nu despre ambalaj din simplul fapt că Tribul oferă un serviciu şi m-am lovit de câţiva clienţi care mi-au cerut să fiu flexibil cu ei.

Dar să încep cu două poveşti - una negativă şi una pozitivă.

Zilele trecute am fost la Pizza Hut, lanţ faimos de restaurante cu pizza de calitate la preţuri peste medie. M-am dus acolo pentru că îmi place pizza lor - este una dintre cele mai bune pe care le-am mâncat vreodată. Pe lângă asta, restaurantele lor au wireless şi muzică bună. Preţul nu-i avantajos, dar adesea-l mai trec cu vederea având atât de multe alte avantaje acest restaurant.

Găsesc o “ofertă” cu pizza şi un pahar de suc inclus în aceiaşi bani. “Perfect” îmi zic. Când ajunge chelneriţa îi spun ce fel de pizza doresc şi îi spun că în paharul inclus aş vrea apă plată. În meniu, ce-i drept, scria că paharul inclus ar fi cu suc “la alegere”. Eu, iată, voiam ceva mai ieftin: apă. Chelneriţa mi-a spus atunci, cu zâmbetul pe buze, că nu-mi poate da apă, căci oferta menţionează că-mi poate oferi doar suc. Atunci o întreb dacă are suc fără acid. Ea-mi răspunde că are, dar nu-i inclus în această ofertă.

Îi explic că nu beau acidulat şi că sunt sigur că îmi pot da apă în loc de suc - apa, după calculele mele, fiind mai ieftină. Atunci chelneriţa mi-a spus că-şi va întreba superiorul şi va reveni.

A revenit în câteva minute spunând că nu-mi poate oferi apă de niciun fel, ci doar Cola, Fanta sau Sprite. Am început să râd. I-am spus atunci să-mi pună apă de la robinet în pahar şi sucul să mi-l aducă în sticlă, să-l iau acasă. “Apă de la robinet?”, m-a întrebat chelneriţa mirată.

Îi confirm - “Da, de la robinet, dacă altă apă nu puteţi să-mi daţi, sper că de la robinet puteţi.” Mi-a răspuns că poate să-mi dea apă de la robinet, dar sucul poate să mi-l aducă doar în pahar, nicidecum în sticlă, el fiind ţinut într-un dozator.

Ei bine... Oferta de care credeam că mă voi bucura a fost un eşec. Voiam să beau apă, dar ei puteau să-mi dea doar suc. şi cu toţii ştim că apa este mai ieftină ca sucul. Sunt sigur că puteau, cu puţină flexibiliate şi înţelegere, să-mi ofere apa dorită. Am mai mers la alte restaurante şi am cerut, în cadrul aceleiaşi oferte, apă în loc de suc.

Din cinci restaurante diferite, unul singur mi-a oferit o sticlă de apă în schimbul sucului din ofertă. Acesta-i un exemplu de “Aşa nu!”.

Dar am şi o poveste pozitivă din punct de vedere al flexibilităţii. Aveam o roată de bicicletă cu pană, aşa că, în drum spre centrul oraşului, unde aveam o întâlnire, am zis să opresc la un magazin şi să las roata pe care urma s-o recuperez gata reparată a doua zi. Nu ştiam dacă vor accepta ideea mea de a lăsa acolo un produs, dar am încercat.

Ajuns în faţa magazinului de biciclete îmi dau seama că-i ora prânzului - era ora 13:15 cred. Uşa era încuiată si pe ea scria: “Pauză de prânz până la ora 14:00”. Ultimul lucru pe care voiam să-l fac era să mă duc la întâlnirea din centrul oraşului cu roata după mine. Acasă nu aveam timp să mă întorc, căci aş fi întârziat la întâlnire.

Aşa că mi-a venit o idee: Caut un număr de telefon şi sun pe cineva dinăuntru, să vină să preia roata. Caut pe uşă un număr de telefon, dar nu găsesc. Intru pe internet cu smartphone-ul (oh, secolul 21, te ador!) şi caut site-ul magazinului de biciclete. Le găsesc site-ul şi caut pagina de contact. Acolo găsesc un număr de telefon. Apelez şi, într-un final, mi se răspunde.

“Bună ziua. Magazinul de biciclete XYZ.”

“Bună ziua. Sunt în faţă magazinului cu o roată care are pană. Vreau să v-o las şi să revin mâine după ea. Nu ştiam că aveti pauză de masă. Îmi pare rău că vă deranjez. Poate totuşi să vină cineva să-mi preia roata?”

Răspunsul a fost: “Sigur, imediat!”.

şi a venit un tip cu gura plină de mâncare. Mi-am cerut din nou scuze, dar i-am mulţumit că a venit să-mi ia roata.

Omul n-avea nicio obligaţie, dar a fost flexibil!

O să mai merg la Pizza Hut? Da, dar o să ştiu că nu-s flexibili. O să mai merg la acest magazin de biciclete? Da, mai cu poftă decât până acum.

La Tribul apar tot felul de cerinţe interesante. Unii oameni, în loc să ne ceară să le livrăm un colet, ne cer să cumpărăm de pe traseu o cafea cu două linguriţe de zahăr şi puţin lapte şi să livrăm la un spital, la un coleg de muncă, cu menţiunea: “De la colegii tăi”. Livrăm noi în mod normal cafea gata făcută pe biciclete? Nu! Pentru că se varsă, desigur.

Am făcut-o o dată la o cerinţă specială? Da. Ne va ţine minte clientul? Cu siguranţă. Ne va aprecia? Da.

Fii flexibil cu cât mai mulţi dintre clienţii tăi şi vei avea numai de câştigat.

De cele mai multe ori nu-i atât de greu pe cât pare să faci un client fericit. Şi, oricât de greu ar părea, pe termen lung, acel client fericit, o să-ţi facă o groază de publicitate.

Desigur, nu spun să faci imposibilul. Nu voi accepta să livrez niciodată o comandă din Bucureşti în Timişoara. Nici dacă aş fi implorat sau clientul ne-ar plăti de o mie de ori tariful.

Dar, în limita putinţei, fă cât mai mulţi clienţi fericiti prin flexibilitatea ta. De cele mai multe ori cheia este comunicarea.

Există multe produse pe care le apreciez nu pentru preţ sau ambalaj, ci pentru calitate.

Există şi mai multe servicii pe care le apreciez nu pentru preţ, ci pentru modul în care comunică şi zâmbesc angajaţii.

Dar există şi reversul: ştiu multe produse şi servicii de o calitate superbă, dar care mă dezamăgesc la capitolul flexibilitate şi comunicare. Pizza Hut e una dintre ele.

* *

La o zi după ce-am scris acest mic capitol am fost, în grabă, iar la Pizza Hut. Am cerut din nou oferta cu suc, dar în schimb, am cerut apă. Nu mi s-a putut oferi. Nicio surpriză până aici. Flexibilitate zero în continuare.

Dar apoi, când să muşc din pizza, am dat de cel mai lung fir de păr pe care l-am văzut vreodată. Am chemat chelneriţa şi i-am făcut cunoştinţă cu firul de păr din farfurie.

şi-a cerut scuze şi mi-a spus că-mi va aduce altă pizza. Am fost de acord. Apoi a venit managerul şi a insistat să-mi ofere un desert din partea casei, ca scuză. Iniţial am spus că nu doresc unul, dar, a insistat atât de mult încât pentru a scăpa de el m-am simţit obligat să-i accept oferta.

După ce mi-am terminat noua pizza, lipsită de fire de păr, mi-a fost adus desertul din partea casei. Delicios. şi gratuit.

Concluzia ar fi că nu este imposibil să fii flexibil şi înţelegător cu clienţii tăi. Desertul pe care mi l-au adus valora cât o pizza nouă. şi a fost din partea casei. Sunt sigur că în loc să-mi aducă suc, puteau să-mi ofere apă plată.

Încerc să calc cât mai rar pe la Pizza Hut acum.

Transformă mica ta fericire...

Munca îndepărtează de noi trei mari rele: urâtul, viciul şi nevoia.

Voltaire

... în fericire pentru cei din jurul tău.

Se spune că altruismul e doar un alt soi de egoism: dacă salvezi un om de la moarte, nu o faci neapărat pentru el şi viaţa lui, ci o faci (şi) pentru un PR bun al brandului tău personal.

Să fie oare aşa? Poate că da, dar chiar dacă e aşa, ce-i rău în asta?

Astfel că după ce m-am decis că vreau să-mi monetizez pasiunea, am hotărât, inspirat fiind de profesorul Muhammad Yunus, să nu-mi fac doar mie un bine, ci să fac un bine şi societăţii în care trăiesc.

Muhammad Yunus, un profesor din Bangladeş, a avut ideea unor afaceri sociale: afaceri care cu o parte din profit pot rezolva mici probleme ale societăţii. Astfel, cu Tribul nu numai că am oferit societăţii locuri de muncă, ca orice altă afacere, dar am hotărât ca cu o parte din preţul fiecărei livrări efectuate cu noi să investim în promovarea pedalatului urban - o mare problemă socială în Bucureştiul anului 2012.

E adevărat că nu ezităm să ne lăudăm cu faptul că facem asta! E de lăudat! În loc să-mi măresc salariul, am decis să investesc în montarea de rastele în şcoli sau sponsorizarea unor evenimente ce promovează pedalatul!

E vorba de altruism, dar şi de egoism. Dar ce este rău în asta? În fond, fac un bine oamenilor din jur, nu? Şi o fac cu toată pasiunea! O fac pentru simplul fapt că am încredere în biciclete, pentru că am încredere în pedalatul urban, pentru că ştiu că dacă eu fac aceste lucruri mici pentru oraşul meu, poate copilul meu va pedala spre şcoală, nu va mai sta aiurea prin staţiile de autobuz. Poate luând acum un salariu mai mic, voi lua mai târziu un salariu mult mai mare.

Nu contest faptul că partea “socială” din mica mea afacere este şi marketing. E vorba de un marketing incredibil de bun! Când un client îmi plăteşte o factură cu 100 de livrări, el ştie că de fapt 10% din livrări au fost ceea ce se numeşte “responsabilitate socială” - adică un soi de investiţie în acest oraş, în societate. Asta îl face pe el să se simtă bine. Astfel avem un win-win-win situation: eu sunt fericit pentru că îmi monetizez pasiunea, clientul e fericit pentru că este responsabil şi investeşte în societate, iar societatea e fericită pentru că are unde să-şi parcheze în siguranţă bicicletele.

Şi acum te întreb: de ce să nu-ţi monetizezi pasiunea când faci atâţia oameni fericiţi?

Sfatul meu este să cauţi o latură socială în pasiunea ta monetizată. Eu, practic, am decis să folosesc o parte din bani pentru a construi rastele de bicicletă. Tu ce latură socială poţi să găseşti în pasiunea ta?

Eu mi-am propus să găsesc o latură socială în orice fac!

Chiar şi cu această carte am decis să fac ceva “pentru societate”. Vai, ce altruist sunt! Sau egoist? Am decis să ofer un număr gratuit de exemplare oamenilor săraci din societate. În România există sute de mii de tineri care nu ştiu ce să facă cu viaţa lor, care nu ştiu de ce sunt cu adevărat capabili! Mă gândesc acum la tinerii din orfelinate, spre exemplu. Sistemul lor de valori este “eronat”. Sunt sigur că nu se gândesc să dea bani pe o carte care să le spună cum să facă bani fiind fericiţi în acelaşi timp.

Pentru mulţi “a face bani” înseamnă “a pierde” ore din viaţă lucrând pentru altcineva. O mare parte din ei nici nu pot concepe faptul că pot face bani în timp ce lucrează, de fapt, pentru ei înşişi! De ce să nu le ofer eu o şansă? De ce să nu le ofer cartea asta gratuit? Cum ar fi ca la zece cărţi vândute să ofer una gratuit?

Fie că eşti unul dintre cei zece oameni care au cumpărat cartea sau eşti unul dintre acei oameni care au primit cartea gratuit, sfatul meu este să găseşti o latură socială în mini-afacerea ta!

Ai doar de câştigat din asta! Fie că este vorba de publicitate gratuită, fie că îţi hrăneşti spiritul cu gândul că faci un bine şi celor din jurul tău, repet: ai doar de câştigat!

Totodată eu cred în karma. Deşi nu sunt un om religios, conceptul de karma mi s-a “dovedit” real. Acest concept se regăseşte în mai multe religii din jurul lumii: hinduism, budism, jainism şi altele. Pe scurt el spune că ceea ce faci în prezent se va “întoarce” asupra ta cândva în viitor. Poate nu neapărat în această viaţă, dar va avea un impact asupra viitorului tău fie că este vorba de un efect negativ sau (preferabil) pozitiv.

Este vorba pur şi simplu de legea firii, unde ceea ce semeni, aia culegi! Faptele bune se vor întoarce cândva la tine, la fel ca şi cele negative.

De aceea mă gândesc încă de acum la efectul rastelelor montate în şcoli prin banii pe care îi câştig cu pasiunea mea asupra copiilor mei. Deşi nu mă gândesc încă să îmi creez o familie, mă gândesc la cum peste ceva ani familia mea va trăi într-un Bucureşti fără noxe, dar cu mulţi kilometri pedalaţi pe o pistă specială de biciclete, nu într-o sală de sport.

Oricât de mic este acel lucru pe care îl faci pentru cei din jurul tău, el este bun. Dacă îţi deschizi un restaurant - pentru că eşti pasionat de gătit - nu arunca mâncarea la final de zi, ci du-o la o casă de nevoiaşi. Sau găteşte o dată pe lună pentru nevoiaşii oraşului! Şi nu-ţi fie jenă să-ţi anunţi clienţii că faci asta! Ei vor aprecia!

Şi dacă pasiunea ta chiar nu poate avea o latură “socială” fix în acelaşi domeniu, caută un domeniu paralel prin care poţi ajuta societatea cu o parte din profitul pe care-l faci prin monetizarea pasiunii tale. Caută cât mai multe situaţii win-win (câştig-câştig). Cu cât mai mulţi de “win” în ecuaţie, cu atât karma-i mai bună, crede-mă!

ascultă vocea interioară...

Dacă doreşti să „guşti” cu adevărat viaţa, trebuie să asculţi vocea ta interioară şi nu părerile celorlalţi.

Paramahamsa Yogananda

... ori de câte ori nu ştii ce să faci.

Căci vocea interioară este acea voce care îţi spune la petreceri că ar fi cazul să te opreşti din băut, că ar trebui să conduci mai încet, că ar trebui să-ţi ceri scuze faţă de cineva, că ar trebui să nu ajungi târziu la întâlnire, că ar trebui să mănânci mai puţin sau, de ce nu, poate mai mult.

Vocea interioară, desigur, eşti tot tu. Dar eşti tu cu o moralitate şi luciditate maximă. Vocea interioară e cea mai bună variantă a ta. Vocea interioară este cea mai morală versiune a ta. Totodată ea este versiunea cea mai instinctivă a ta.

Vocea asta interioară este uneori neglijată şi, atunci, în cele mai multe cazuri, când e neglijată, noi facem ceva greşit. Apoi, desigur, regretăm faptul că n-am făcut ceea ce ne-am zis prin intermediul aceastei voci ciudate că trebuia, de fapt, să facem.

Tribul are un “defect” - nu poate funcţiona iarna din motive meteorologice, din cauza zăpezii sau a temperaturilor foarte-foarte scăzute. Mulţi prieteni mi-au spus că o afacere nu poate merge aşa, doar nouă luni pe an făcând o pauză iarna, în decembrie, când probabil toată lumea vrea să liveze cadouri.

Şi asta m-a speriat. M-am gândit la soluţii o vreme. Mi-am zis că vom face livrări pe jos sau cu sania (glumesc). Bicicleta este pur şi simplu inutilizabilă atunci când zăpada are câţiva centimetri.

Dar iarna a venit şi singura mea soluţie a fost să spun clienţilor noştri că vom livra atâtea zile cât vom putea livra. Şi luna decembrie a trecut şi am avut o lună plină de livrări cu ocazia Crăciunului. Ianuarie a trecut şi el cu noi livrând aproape zi de zi. Februarie, în schimb, a venit cu zăpezi.

Şi ce-am făcut atunci? Mi-am ascultat vocea interioară care-mi zicea să inchid, oficial, până dispare zăpada de pe străzi. Şi mi-am luat telefonul şi mi-am anunţat toţi clienţii că în luna curentă, din cauza zăpezii, nu vom livra - deloc! Ei au fost de acord şi astfel, până pe la jumătatea lunii martie am stat pe bară.

Dar mie nu mi-a stricat pauza de o lună. Curierii, o bună parte din ei, au plecat în vacanţe. Iar clienţii nu s-au plâns nicio clipă.

Dacă era să nu ascult de vocea interioară şi m-aş fi lăsat condus de toate gândurile negative ale prietenilor, probabil că aş fi fost foarte-foarte frustrat din cauza faptului că nu pot livra iarna şi m-aş fi blocat la problema că nu-mi pot satisface clienţii.

Dar, de fapt, clienţii sunt mult mai înţelegători decât te aştepţi.

O să faci totul singur...

Nu abandona ceea ce nu ştii să faci, ci combină cu ceea ce ştii să faci.

John Wooden

... la început.

Deşi e de mare ajutor să ai alţi oameni care să lucreze alături de tine la mica ta pasiune transformată în afacere, la început tu trebuie să faci totul. Dar totul!

Ziceam pe la începutul cărţii că a trebuit să învăţ contabilitate. De ce? Pentru că nu aveam bani să angajez un contabil care să mă ajute.

În primul an de activitate al afacerii mele de curierat pe bicicletă am făcut de toate! Am fost dispecer - adică omul care preia comenzi de la clienţi, om de vânzări - adică omul acela care face rost de clienţi, om de agenţie de publicitate - iar în cadrul agenţiei eram atât copywriter (cel care venea cu textele), cât şi designer (cel care venea cu grafica) şi, da, în cele din urmă am fost şi curier. Am livrat mult în primul an de activitate. Am livrat aproape jumătate din totalul de comenzi ce au venit.

Aş fi angajat cu drag oameni care să mă ajute, dar cum aş fi putut să le promit un salariu? Nu aş fi putut. Cine ar vrea să se angajeze la o firmă abia lansată, care nu poate oferi un salariu fix? Doar un nebun ca mine. Şi cum eu nu mă pot clona, a trebuit să fac totul singur.

Azi am curieri. Am şi contabil. E minunat să nu mai fiu nevoit să fac eu totul, de capul meu. Dar faptul că am făcut totul de unul singur a fost un test. A fost testul suprem care a verificat dacă ideea acestei afaceri poate sta în picioare.

Dar n-am trecut încă acest test în totalitate. Încă, deşi este afacerea mea, fac muncă de curier uneori, muncă de contabil sau de PR alteori şi, desigur, muncă de copywriter şi grafician de foarte multe ori.

Să fie un lucru rău? Deloc! Cred că dacă mai multe firme ar avea directori pasionaţi de munca sau afacerea lor, care ar rămâne implicaţi în mod direct şi-n munca altor angajaţi, nu doar în munca de director sau coordonator, am trăi într-o lume mai bună.

Doar în această săptămână am păţit două lucruri interesante, ce merită povestite în acest mic capitol.

Eu sunt, încă, dispecerul firmei mele de curierat. Totul se întâmplă prin telefonie mobilă, aşa că nu-i atât de complicat. Pot să fiu dispecer şi din vacanţă, de la mare, de la munte. Vara, de multe ori, preiau comenzi bând bere pe plajă. Săptămâna asta, însă, am luat prima comandă de la altitudinea de 1000 metri, dintr-un vârf de munte, din vacanţă. E o experienţă extraordinară să lucrezi în timp ce ai vacanţă.

„Un curier? Sigur, acum vă trimitem.”, zic eu.

„Ia uite, bă, ăsta lucrează de pe munte!”, aud din jur.

Oamenii-s invidioşi şi se amuză. De fapt, nu prea îşi explică cum pot să lucrez cu adevărat de pe un vârf de munte, la 600 şi ceva kilometri distanţă de orașul în care are loc afacerea mea, fără să am niciun alt partener care să mă ajute. Ei bine, se poate, şi e un sentiment de victorie demenţial.

A doua poveste este mai puţin victorioasă. Am fost invitat la o emisiune radio care era live şi trebuia să ţină 40 de minute. Fiind dispecer, am, oriunde aş fi, trei telefoane mobile cu mine. Automat a intervenit o problemă: n-aveam cum să preiau comenzi în cele 40 de minute, decât în pauzele de radio care erau de două, trei minute.

Desigur, legea lui Murphy se aplică şi atunci când eşti dispecer: atunci când nu poţi să răspunzi la telefon pentru a prelua o comandă, atunci telefonul va suna cel mai des. Mereu e aşa. Mereu!

La 10 minute după începerea emisiunii live, în timp ce vorbeam, a început să-mi sune telefonul. Am sunat înapoi după alte 10 minute, când intrasem în pauză. Era prea tâziu, dăduseră altcuiva comanda. Mi-am cerut scuze. Nu ştiu dacă au fost acceptate. E clar că ceea ce am făcut a fost „bad PR”, dar, ştii ce, asta-i frumuseţea unei firme mici: ratez o comandă pentru că sunt live la radio, dar fac alţi 100 de clienţi fericiţi cu flexibilitatea de care putem da dovadă de cele mai multe ori.

La început vei face totul singur, dar asta nu trebuie să te sperie. Asta, de fapt, te pregăteşte pentru situaţiile mai grele ce vor urma. După ce treci de perioada în care faci totul singur, înseamnă că greul a trecut.

nu contează profitul...

Ideile sunt un capital care aduce profit doar în mâinile talentului.

Rivarol

... la început.

Îmi amintesc şi acum cuvintele mamei. Au fost dureroase. Mi-a zis: „Şi, crezi că poţi să trăieşti cu 7 lei?”, după ce am ajuns acasă atunci când am terminat prima livrare şi i-am arătat fericit banii făcuţi cu ajutorul afacerii mele.

M-a durut, pur şi simplu, să văd că nu mă încurajează. M-a durut să văd că mă ia peste picior.

Dar nu era vina ei. Educaţia pe care o primise îi spunea că în viaţă trebuie să găseşti un loc de muncă stabil care îţi oferă un salariu stabil. În viaţă e nevoie de stabilitate.

Am trecut peste vorbele ei şi am încercat să-i explic faptul că acum nu contează câţi bani fac. Eu nu venisem la ea, de fapt, ca să-i arăt că am făcut, fizic, 7 lei, ci doar faptul că se pot face bani. Am venit să-i arăt că sistemul meu funcţionează.

Şi asta-i o lecţie pentru oricine se apucă de o afacere: la început nu contează profitul.

Banii contează, cu siguranţă, căci de aceea se numeşte afacere. E foarte important „să fii pe plus”, cum se spune. Dar nu şi la început. La început e irelevant. La început e foarte important să verifici că ideea ta de afacere funcţionează, chiar dacă cea mai mare parte din bani nu-ţi rămâne ţie.

Am investit în afacerea mea şi în multe alte idei de proiecte mult mai mult timp decât am investit bani. Şi cred că pe asta se bazează orice idee: pe timp, nu pe bani.

Am investit ore de convorbiri telefonice cu prieteni, cu potenţiali clienţi, cu mama, cu oameni cu care discutam ceva despre această pasiune a mea pe care urma s-o transform în afacere.

Am investit ore de stat la cafele cu zeci de oameni. La început cu biciclişti, a căror părere o ceream. Apoi cu potenţiali clienţi. Apoi cu potenţiali angajaţi. Da, în ordinea asta! Apoi cu tot felul de alţi oameni.

Dacă stau să fac un calcul, am dat o groază de bani pe telefonie mobilă şi pe cafele. Bani care, în mod direct, nu s-au dus în afacerea mea, ci s-au dus în timp. Iar acest timp s-a investit în afacerea mea.

Dacă era să scriu o carte mult mai „academică”, probabil capitolul acesta se rezuma la: „fă research despre afacerea ta”. Probabil aş fi zis: „plăteşte oameni care să studieze piaţa, află care este nevoia clienţilor faţă de un serviciu ca al tău” şi alte chestii de genul. Dar ţi le-aş fi zis, ar fi fost degeaba. Noi vorbim aici de alte afaceri. Mai mici şi mai frumoase.

Pe scurt: verifică faptul că ideea ta funcţionează, indiferent de cât profit faci. Inveşteşte în pasiunea ta timp, nu bani. Timp, nu bani. Chiar dacă se spune că banii sunt timp. Ai grijă unde plasezi acei bani.

Şi dacă o să fie un eşec?

Oamenii care vorbesc tot timpul despre lipsa banilor nu vor ajunge să-i strângă.

Jeff Keller

Da, ştiu că te-ai gândit la asta! Cu toţii ne gândim la posibilitatea unui eşec încă de la începutul unui proiect, deşi nu-i tocmai recomandat să avem astfel de gânduri.

De ce ar fi totul un eşec? De ce să te gândeşti vreodată că orice proiect de-al tău ar putea fi un eşec? Dacă este să devină un eşec, atunci lasă-l să fie eşec, nu-l transforma tu într-unul!

Gândurile noastre, de orice fel ar fi ele, se transformă în cuvinte... şi cuvintele în acţiuni. Vrei ca proiectul tău să fie un eşec? NU! Atunci nu ai de ce să te gândeşti la asta, nu ai de ce să vorbeşti despre asta, nu ai de ce să propagi asta în viaţa ta!

Ştii să joci domino? Atunci imaginează-ţi că fiecare din următoarele cuvinte este o piesă de domino care cade peste următoarea piesă. Când o piesă cade înseamnă că tu ai făcut acea acţiune.

Gânduri » Cuvinte » Convingeri » Acţiuni » Rezultate

(schemă după Jeff Keller - “Atitudinea este totul”)

Deci, la început ai nişte gânduri. De exemplu: “Mi-e foame.”, “Vreau să plec în lume.”, “Nu pot să gătesc.” sau chiar “Acest proiect ar putea fi un eşec.”. Gândurile acţionează anumite cuvinte: “Mă duc să-mi cumpăr o pizza.”, “O să plec în lume!”, “Habar n-am să gătesc, aşa că voi comanda o pizza!” sau “Nu sunt sigur că ar trebui să fac acest proiect, ar putea să se transforme într-un eşec.”.

Cuvintele pe care tu le spui sunt “auzite” de subconştientul tău. Dacă tu repeţi constant anumite cuvinte, subconştientul le “învaţă” şi va face exact ce este învăţat. Adică va acţiona. În urma anumitor acţiuni apar şi anumite rezultate.

E logic şi simplu de înţeles. Uneori facem lucruri fără să ne gândim, nu-i aşa? Asta se întâmplă pentru că subconştientul acţionează de fapt pentru noi.

Aşa că, orice gând negativ ar trebui lăsat deoparte! Da, e adevărat, orice în viaţă se poate transforma într-un eşec la un moment dat, dar de ce să grăbeşti sau să generezi tu acel moment? Există o mare posibilitate ca acel moment să nu aibă loc niciodată. Sau, ca să nu zici că sunt mult prea optimist, ar putea să aibă loc sute de ani mai tâziu. Vezi inventatorul Coca-Cola. A pornit de la un medicament. A eşuat în medicină şi s-a transformat în cea mai comercializată băutură carbogazoasă.

O să devină Coca-Cola un eşec în viitor? Coca-Cola trebuia, de fapt, să fie un medicament. Deci faimoasa băutură nu numai că are şanse să se transforme în viitor într-un eşec, dar încă din naştere a fost un eşec transformat în oportunitatea unei băuturi carbogazoase plină de zahăr şi cu o reţetă secretă! Cert este că inventatorul produsului nu mai este acum printre noi. În viaţa lui, produsul său n-a apucat să devină eşec!

Am avut mai multe proiecte “eşec” decât proiecte de succes până în acest moment al vieţii. Pot să numesc măcar cinci proiecte în care am crezut, am investit timp şi bani, dar care în clipa de faţă nu mai există. Nu au avut succes şi le-am părăsit. M-a durut? Da, puţin, dar poate că dacă nu învăţam din ele, acum Tribul nu ar fi fost un succes.

Ideea este să învăţăm tot ce putem din fiecare eşec. Şi să trecem peste. Lamentarea nu are sens. Viaţa-i scurtă. “Keep calm and carry on” spunea un faimos afiş englezesc ce avea ca scop ridicarea moralului populaţiei la începutul celui de-Al Doilea Război Mondial.

Orice eşec are un scop. Eu încerc să învăţ din fiecare proiect nereuşit. Încearcă să faci şi tu asta cu orice eşec din viaţa ta - forţează-te să scoţi măcar trei învăţături sau lucruri pozitive din orice proiect ce ţi-a eşuat.

Şi niciodată nu porni ceva cu gândul că s-ar putea transforma într-un eşec căci nu te va ajuta cu nimic. În fond, chiar şi existenţa noastră, a mea şi a ta, se va transforma într-un eşec la un moment dat, nu? Da, vom muri! Dar nu ne gândim la asta în fiecare clipă a vieţii noastre! Am lua-o razna dacă ne-am gândi doar la asta!

Vom avea cu toţii o afacere?

Dacă nu îţi faci treaba excelent, nu o mai face deloc. Pentru că dacă nu este o treabă excelentă, nu va fi profitabilă şi nici distractivă. Iar dacă nu ai intrat în afaceri pentru distracție sau profit, atunci ce cauţi în lumea afacerilor?

Robert Townsend

... eşti nebun, Ariel?

Răspunsul la întrebarea: “Deci tu zici că vrei să avem cu toţii o afacere?” este “Da, asta vreau!”.

şi dacă tu apoi mă întrebi: “Păi şi dacă vom avea cu toţii o afacere pe cine vom mai angaja?”.

Eu răspund: “Dacă nu-ţi urmezi pasiunea acum, ca să ai tu angajaţi, te va angaja altcineva pentru pasiunea lui. Ultimul lucru pe care vrei să-l faci este să lucrezi pentru pasiunea altcuiva ca să ai stabilitate financiară (adică un salariu amărât) cu care vei încerca să investeşti în pasiunea ta. Vrei asta?”.

Tu îmi vei zice: “Nu vreau asta, desigur, dar ştii că e imposibil să avem cu toţii câte o afacere, nu?”.

şi eu îţi voi răspunde: “Da, ştiu, e utopic. şi da, e imposibil. şi da, nu o să avem niciodată cu toţii o pasiune monetizată, dar ştii care este cel mai bun moment să plantezi un copac? Acum 20 de ani. ştii care este al doilea cel mai bun moment să-l plantezi? Acum. Ai face bine să începi din timp să-ţi urmezi pasiunea, adică de acum, ca să nu fii unul dintre cei ce lucrează pentru visul altora.”.

Nu vom avea niciodată cu toţii o afacere sau o pasiune monetizată (sub orice formă). Dar oricine are acest potenţial.

Ultima problemă pe care o am cu Tribul sunt angajaţii. Mereu sunt oameni care vor să se angajeze la Tribul, am scris despre asta într-un capitol anterior. Mereu vom avea pe cine să angajăm. Mereu vor exista oameni care vor lucra întâi pentru pasiunile altora pentru a-şi da seama că vor să urmeze pasiunile lor.

Care-i cel mai bun moment…

Cel mai bun moment pentru a planta un copac este acum 20 de ani. Al doilea cel mai bun moment este acum.

proverb chinezesc

… ca să te scoli din pat dimineaţa?

Acum, când ţi-a sunat ceasul pe care l-ai programat cu o seară înainte sau poate pur şi simplu te-au trezit razele soarelui… Nu mai lenevi aiurea!

… ca să te speli pe dinţi?

Acum, imediat ce te-ai ridicat din pat! E sănătos şi apa rece te ajută să te “trezeşti”!

… ca să îţi găteşti micul dejun?

Acum, imediat după ce ţi-ai făcut toaleta! Găteşte-ţi ţie şi leneşilor din jur! Puterea exemplului!

… ca să te apuci de treabă?

Acum, imediat ce te-ai trezit complet şi eşti plin de energie!

… ca să te apuci de cartea pe care ţi-ai cumpărat-o şi vrei s-o citeşti?

Acum, după ce ţi-ai terminat treaba şi ai timp liber. şi dacă n-ai timp liber, fă-ţi acum timp liber.

… ca să spui cuiva ce ai de spus?

Acum, când te vei întâlni cu el/ea.

… ca să-ţi urmezi pasiunea?

Acum, căci ai terminat această carte şi sper că eşti inspirat şi entuziasmat.

… ca să te bagi în pat?

Acum, când ziua s-a terminat şi nu mai ai nicio treabă urgentă. Acum, cât caşti şi corpul tău îţi cere somn.

De ce mereu “acum”?

Pentru că dacă nu te trezeşti acum vei apăsa “snooze”-ul şi vei lenevi. Pentru că dacă nu mănânci acum micul dejun nu vei avea energie şi chef să-ţi faci treaba pe ziua de azi. Pentru că dacă nu te apuci azi de cartea aceea… o vei lăsa de pe o zi pe alta până când vei ieşi la pensie. Pentru că dacă nu-i spui acum ce ai de spus nu o să-i mai spui prea curând şi tu vei avea de suferit. Pentru că dacă nu-ţi urmezi acum pasiunea ta vei urma în curând pasiunea altora. Pentru că dacă nu te bagi în pat acum o să-ţi fugă somnul.

Eu nu ştiu nicio situaţie “pozitivă” în care cel mai bun moment nu este ACUM…

Lista celor care m-au inspirat...

În ultimii ani m-am tot “lovit” de oameni curajoşi, care şi-au urmat pasiunea şi acum sunt nişte fericiţi. Cred că ei, de-a lungul timpului, m-au inspirat să fac ce fac azi şi ce am scris în această cărticică.

Deşi niciunul din ei n-a venit la mine și n-a tras de mine să-mi urmez pasiunea, prin exemplul personal m-au convins că aşa este cel mai bine.

Simt că lista asta nu o să fie niciodată terminată... dar poate aşa şi trebuie. Să fie veşnic deschisă.

Să începem, deci, o listă de oameni care deja-şi urmează pasiunea şi care m-au inspirat... O scriu aici ca semn de mulţumire, dar, şi mai important, ca să te inspire şi pe tine.

- - Dalia - www.ganeden.ro

Mi-a fost multă vreme, în diverse ocazii, ceea ce aş numi “mentor”. Mereu m-a inspirat modul ei de lucru, deşi suntem foarte diferiţi şi de multe ori ne-am ciondănit. A dorit să-şi deschidă o grădiniţă privată, adresată unui public foarte nişat, deşi concurenţa era foarte mare. A reuşit. Şi, în ochii mei, pare a fi o femeie de succes, mai fericită ca niciodată. Dalia, iată, acum ai aflat ce gândesc despre tine. Mi-e greu să cred că mă înşel.

- - Diana - www.sofashon.com

Nu ne ştim prea bine, dar o admir de când am aflat de ea pentru modul în care a început din România să vândă haine făcute de ea pe toate continentele. Cum? Cu ajutorul internetului. Acum are câte o  colecţie pentru fiecare sezon şi, desi totul a început pe internet, acum hainele desenate de ea pot fi găsite în mai multe magazine de profil.

- - Viorel - www.copolovici.ro

L-am cunoscut fix în perioada în care demisiona de la un job foarte stabil pentru a-şi deschide un restaurant, fiind pasionat de, ai ghicit, bucătărie, mâncare bună şi gătit! E un exemplu foarte bun de om care renunţa la un job care pentru alţii pare foarte important … pentru a-şi urma pasiunea. Azi Viorel are acel restaurant încă deschis. Deci, un succes.

- - Bogdan - www.turific.ro

Despre Bogdan am scris şi în capitolul “Fii turific!”. Deşi l-am cunoscut după ce deja îmi urmam pasiunile, mereu a fost un bun exemplu de entuziasm şi constanţă şi creativitate. Pasiunea lui este să croiască cele mai faine accesorii pentru biciclişti şi nu numai. Şi el, asemeni Dianei, vinde produse şi pe alte continente (pe internet), dar aş putea spune că cel puţin un biciclist serios din zece biciclişti bucureşteni are un accesoriu de la Bogdan. Şi dacă n-are, sigur îşi doreşte şi o să aibă curând.

- - Hari - www.clinicadebere.ro

Nu-l cunosc pe Hari şi n-am schimbat în viaţa mea vreo vorbă cu el. Am aflat recent de el şi fabrica lui de bere (sau “clinica”, cum o numeşte). Putem spune că-l “pasionează berea”? Da. Îl pasionează atât de tare încât şi-a făcut o fabrică în Timişoara şi din câte înţeleg este “berea preferată” din Timişoara în clipa de faţă. Din nou - uite ce pasiune, uite ce rezultat... şi uite ce curaj!

- - Valentin - www.valentinbosioc.ro

- - Tavi - www.level-trainer.com

Valentin şi Tavi nu se cunosc. Dar au o pasiune comună şi au curajul să-şi lase joburile pentru a-şi monetiza pasiunea în aceeaşi perioadă. Eu îi cunosc personal pe amândoi şi îi admir pe amândoi pentru faptul că au renunţat la joburi pentru a-şi monetiza pasiunea pentru fitness/sport/mişcare. Amândoi fiind traineri personali. Băieţi, poate după ce citiţi rândurile astea faceti cunoştinţă!

Şi lista ar putea continua, de fapt, până ajugem la pagina 500. Dar mă voi opri aici. Şi-ţi voi mai spune, din nou, să admiri. Eu admir oamenii de mai sus şi mulţi alţi oameni. Prin admiraţie am învăţăt şi m-am inspirat.

Caută în jurul tău oameni care-şi urmează pasiunea şi o să vezi că-s mulţi, dacă-i cauţi. Dacă ai impresia că pasiunea ta nu poate fi monetizată... atunci priveşte la Hari, cel de mai sus, care şi-a făcut o fabrică de bere. Crede-mă, orice pasiune poate fi monetizată!

La final…

Este dificil, însă nu este imposibil să conduci o afacere corectă.

Mahatma Gandhi

Acestea fiind scrise, cred că tocmai mi-am terminat prima carte. Sper să nu fie şi ultima.

Cred că fiecare om care o va citi va fi influenţat de modul meu de gândire şi se va gândi serios să-şi monetizeze o pasiune, cel puţin.

Sper că nu te-am dezamăgit cu cele scrise şi că, dimpotrivă, te-am motivat şi entuziasmat să-ţi urmezi pasiunea. Chiar sper ca această cărticică să fie un punct de plecare bun pentru tine.

Sunt un om sociabil şi îmi place să cunosc oameni care gândesc la fel sau asemănător cu mine. Îmi plac chiar şi cei cu care port discuţii în contradictoriu. Dacă vreodată vrei să vorbim ceva anume, să ştii că răspund la mailuri.

Aştept orice formă de feedback şi ofer orice ajutor pot oricărui om care-mi va scrie un e-mail după citirea acestei cărţi. Adresa mea poate fi găsită cu uşurinţă pe blogul meu: www.arielu.ro.

Îţi doresc o zi minunată şi multă-multă energie!

10% din această carte

Studiile arată că într-o carte 10% este substanţă iar restul de 90% sunt poveşti. Cartea mea nu este o excepţie: din tot ce am scris, 90% este povestea mea personală, experienţa mea, iar restul de 10% reprezintă motivul pentru care am început, de fapt, să scriu şi probabil chiar şi motivul pentru care tu te-ai decis să citeşti.

Astfel că m-am decis să fac o scurtă “recapitulare” a cărţii sau, altfel zis, să rescriu, sub o altă formă, acel 10% din această carte, pentru cei care nu-s fanii poveştilor, chiar de cred cu tărie că uneori e mult mai uşor să înveţi prin poveşti.

Bun, deci, iată cele 10 procente, rescrise sub formă de listă, uşor de digerat pentru oamenii grăbiţi sau uşor de recitit pentru cei ce au citit deja cartea dar vor să recitească repede de tot câteva idei, scrise mai pe scurt:

- - Trăim în era vitezei şi a multinaţionalelor, era în care suntem foarte conectaţi şi firmele mari fac mulţi bani foarte repede. Dar şi firmelor mici le este tot mai uşor să iasă la suprafaţă şi să-şi găsească clienţi.

- - Acum câteva sute de ani oamenii aveau slujbe fie “moştenite” din familie, fie formate în urma unor pasiuni. Azi succesul pare (doar pare!) să fie reprezentat de angajarea pe o durată cât mai lungă de timp într-o companie cât mai mare cu putinţă.

- - În mare parte acest fals “succes” asigură o stabilitate financiară. Stabilitatea financiară pare să ofere stabilitate pe mai multe planuri, dar, din nou, această stabilitate este falsă. Azi, cu un salariu, de cele mai multe ori, poţi doar să supravieţuieşti. Supravieţuirea înseamnă întoarcerea în pădure: ai un acoperiş deasupra capului şi nişte mâncare. Tind să cred că în secolul în care trăim ar trebui să nu ne mai ocupăm doar de supravieţuire, ci de fericire, în general.

- - Fericirea vine de cele mai multe ori din plăcerea creaţiei, deci din pasiuni. Gândeşte-te la acele lucruri pe care le faci fără să te plătească nimeni. Gândeşte-te la acele lucruri pe care le faci ore în şir fără ca nimeni să-ţi ceară asta, fără ca măcar să simţi nevoia de mâncare sau somn. Acele lucruri te pasionează şi te fac fericit. Când omul nu simte nevoi (hrană, somn, sex etc.), el se află într-o stare de flow, stare de productivitate maximă, stare ce duce inevitabil la fericire.

- - Transformă aceste pasiuni într-un mod de a face bani, astfel împușcând doi iepuri dintr-un singur foc: acoperirea nevoilor şi găsirea fericirii.

- - Orice om are o multitudine de pasiuni. Dacă tu nu ştii ce te pasionează înseamnă că, pur şi simplu, încă nu ţi-ai conştientizat pasiunea. Stai calm, nu e vina ta! Poate n-ai avut timp până acum să faci doar ceea ce îţi place! Ia-ţi nişte timp (poate chiar weekendul ce vine) şi întreabă-te ce-ţi place să faci sau ceea ce ai putea să faci ore în şir fără ca cineva să te plătească. Ai putea să mergi pe bicicletă, să cânţi la chitară, să alergi, să scrii, să vorbeşti, să coşi, să găteşti, să desenezi, să pictezi, să mături străzi sau să tunzi animale.

- - După ce-ţi descoperi pasiunea sau pasiunile, caută un mod de a te vinde. Începe cu prietenii tăi sau familia ta şi vezi cum merge. Încet-încet caută clienţi noi folosindu-te de internet. Este prea uşor să te faci cunoscut prin intermediul internetului ca să nu faci asta.

- - A-ţi monetiza pasiunea este mai uşor decât a-ţi găsi un loc de muncă sau a fi angajat opt ore pe zi. Chiar dacă la început vei simţi o frustrare pentru că banii nu vor curge, fericirea pe care o vei simţi făcând doar ceea ce îţi place va face ca frustrarea să dispară rapid.

- - Nu trebuie să ai o facultate de management terminată, să ai un contabil sau să ştii să faci marketing ca să te vinzi. Oamenii vor cumpăra de la tine pentru simplul fapt că ceea ce faci tu este de calitate. De unde ştiu că-i de calitate? Tot ce este făcut cu şi din pasiune implică involuntar calitate.

- - Orice problemă apare în calea micii tale afaceri are o rezolvare. Nu te bloca. Cere ajutorul celor din jur şi fură meserie de la oamenii pe care-i admiri. Nu ezita să ceri ajutorul prietenilor, familiei sau chiar oamenilor de succes din jurul tău. Vei fi ajutat.

- - Creează în jurul tău mini-comunităţi: familia este o mini-comunitate de foarte mare ajutor în cazul meu. Prietenii sunt o altă mini-comunitate. Ei sunt probabil chiar primii clienţi şi pot oferi cel mai sincer feedback al produsului sau al serviciului tău. Formează o mini-comunitate chiar şi din clienţii tăi. ţine-i aproape de tine şi încearcă mereu să le oferi mai mult decât poţi promite. Fii flexibil cât de des poţi.

- - Povesteşte tuturor despre ceea ce faci. ţine la tine cărţi de vizită căci niciodată nu ştii unde găseşti ajutoare sau clienţi. Mergi la cât mai multe evenimente care au legătură cu pasiunea ta şi socializează.

- - Monetizarea pasiunii, în sine, este un stil de viaţă. Vei deveni una cu slujba ta, una cu pasiunea ta, una cu sursa ta de venit. Asta nu trebuie să te sperie, ci să te super-bucure.

- - Se spune că banii sunt ochiul Dracului. Odată ce banii vor avea de-a face cu pasiunea ta, te vei lovi de tot felul de treburi mai puţin plăcute. Va trebui, ca mine poate, să înveţi să faci facturi şi chitanţe şi contracte. Nu-i nimic. Orice astfel de obstacol va trebui luat ca o oportunitate de a deveni mai bun. Banii nu sunt în mod necesar scopul principal, ci fericirea este. Iar banii nu aduc fericirea, ci pasiunea aduce fericirea. Banii vor veni dacă-ţi vei face treaba bine, aşa cum o vei face involuntar şi inconştient.

- - Stai entuziasmat! Când nu mai eşti entuziasmat, entuziasmează-te! Cum? Priveşte în urmă: ai reuşit să transformi pasiunea ta într-un mod de a face bani! Eşti deja un om de succes!

- - Orice formă sau sentiment de eşec ce are legătură cu pasiunea ta monetizată este falsă. Eşecul nu există, pur şi simplu, când vorbim de pasiuni. Orice s-ar întâmpla cu tine şi mica ta afacere nu poate fi considerat eşec din simplul motiv că, pus în balanţă cu succesul total, eşecul devine insignifiant. Orice eşec este o lecţie învăţată.

- - Dacă tu crezi că pot să-ţi fiu de ajutor vreodată te rog să-mi scrii: www.arielu.ro.

Mulțumiri

Această carte n-ar fi existat fără...

... Ajutorul foarte multor oameni:

Ghinea Anca, Alin Gliga, Munteanu Ionuț Radu, Florea Marius, Ana-Maria Zamfirescu, Silviu Runceanu, Emilian Crețu, Dragoș Nicolaescu, Dragoș Stoian, Sonia Lențer, Andrei Neamțu, Cristi Lupescu, Florin Rosoga, George Hari Popescu, Ioan Szabo Kovari, Adina Cristea, Paul Ardeleanu, Smaranda Lăzărescu, Sergiu Nicolae Brega, Radu Chiran, Pera Novacovici, Alexandru Tiberiu Nistor, Cătălin Sandu

... și alți 38 ce mi-au cumpărat cartea în avans.

... Ajutorul curierilor cu care am lansat Tribul:

Bagoly Levente, Andrei Lucu, Bogdan Neagu, Dinu Cătălin, Călin Bogdan, Adrian Niță, Mihai Cărănică și a altora care au livrat și ne-au sfătuit ocazional.

... Ajutorul celor care mi-au corectat și revizuit textul

și m-au ajutat cu DTP-ul, m-au încurajat, mi-au citit primele câteva sute de cuvinte și mi-au zis să nu mă opresc.

Mama, Corina Nițescu, Mihai Hurjui.

Mulțumesc!